spe ea 
mørke del af vinterdøgnene. Derfor vil her kræves mange flere fyr- 
lamper. 
Endvidere vil den omstændighed, at f. eks. nordlændinger og tromsø- 
væringer i voksende antal deltager i saa, for dem, fjerntliggende fiskerier 
som storsildfisket paa Romsdalskysten, vaarsildfisket paa Stavangerkysten 
og bankfisket udenfor Trøndelagens kyst, vække krav om en forflering 
af seilledsfyrene udi skjærgaarden, ligesom søndmøringernes og romsdø- 
lingernes deltagelse i bankfisket paa Trøndelagens og Lofotens havbanker 
udover høsten vil reise noget lignende krav dersteds. 
Dersom nu disse krav fremkom, i form af forslag, fra denne klasse 
fiskere, fra disse langveisfarende fartøisfolk med sjømandsmæssig uddan- 
nelse, øvede i at seile efter kompas og draft i fremmede farvande, øvede 
i at benytte fyrbelysningen saavel til at finde ind til havn som til at 
holde det krydsende i uveir udenfor en farlig ,fakgar*, — dersom 
denne klasse fiskere kom med forslag, vilde sagen paa forhaand ofte 
være praktisk undersøgt af kompetente folk. Men som oftest er ikke 
dette tilfældet. Meget hyppigt kommer forslagene — som naturligt kan 
være — fra ,hjemmefolket*; dei vedkommende skjærgaardsstykke boende 
baadfolk, som selvfølgelig tænker nærmest paa de lokale fiskeres tarv. 
Disse baadfolk, med en udmerket stedsans og med et ypperligt lokal- 
kjendskab til alle render og rifter mellem skjær og baaer rundtomkring 
deres lille fiskehav og nærmeste farvand, benytter til dagligdags hverken 
kompas eller draft, har maaske slet ikke plads til disse sager ombord i 
sin aabne baad, ja de færdes som regel neppe ude paa det aabne hav 
under det slags veir og vind, at de vilde faa brug for anduvingsfyre 
eller andre fyre med større lysvidde, og knapt nok for mere end et 
eneste fyr ad gangen, nemlig det som er eller kunde komme til at staa 
ved indseilingen (eller rettere sagt — indroningen) til det sund eller løb, 
som deres smaabaade maa smutte igjennem for at naa indenfor skjær- 
gaarden. Naar disse fiskere og baadfolk fremkommer med krav paa 
at faa en fyrlygte, foreslaar de som oftest at der sættes en paa et sted, 
hvor det kan gjøre tjeneste som ,et lysende landméd*, 1 lighed med de 
almindelige og talrige landméd, som de har taget til paa mangfoldige 
steder bare ved en haug stener eller en paale i en stenrøis — udmerket 
praktiske og meget billige. Men disse méd, ligesaalidt som ,lysende 
landméd* kan benyttes af andre end lokalkjendte folk, for disse er der- 
imod de desto bedre end et fyr med farvede sektorer og skjærminger 
vekslende med blankt og klippende lys i diverse nøiagtigt angivne kom- 
passtreger — en indviklet opgave for dem. 
En ligefrem følge af disse forhold er dette, som næsten klinger 
som en paradoks: De mest erfarne og bedst lokalkjendte fiskere blandt 
baadfolk kommer oftest med de sletteste eller helt ubrugelige forslag 
