EN per 
vandmasserne paa de forskjellige steder skyldes eiendommeligheder ved 
vandmassernes bevægelser eller ikke. 
Foregaar der en stadig veksel af eg og yngel med de vekslende 
vandmasser, og er eggenes og yngelens større og mindre tæthed foraar- 
saget derved, at vandmasserne bevæger sig sagte eller hurtigt, gjennem 
trange eller aabne farvande? Eller findes der faktorer, som gjør eg og 
yngel uafhængige af disse bevægelser ? 
Enhver, som engang har gjort det eksperiment at udhænge en hov 
fra sit forankrede fartøi og lade strømmen selv føre fiskeeggene i mæng- 
der ind i den, vil være klar over, at fiskeeggene ganske passivt følger 
bevægelsen i det vandlag, hvori de svæver. Jeg har selv gjort det eks- 
periment at forankre min baad en halv mils vei tilhavs af Risør fyr og 
siddet og seet paa, hvorledes de større unger af torsk, hvitting og kolje 
af optil flere centimeters længde i hundreder førtes forbi mig af Skage- 
raks rivende vestgaaende strøm med 3—4 mils fart. Og saa passivt 
drev disse unger med strømmen, at de med største lethed kunde tages 
med en liden hov, der holdtes 1 læ af dem, og hvori de af strømmen dre- 
ves ind. Ja til og med ved at lade dem drive ind i et vaskefad, der hold- 
tes i læ af dem, har jeg taget torskens unger selv op til et par centi- 
meters længde. 
Det vil saaledes indsees, at jeg for mit vedkommende intet øieblik 
er i tvil om, at saavel torskens eg som pelagiske unger kan paavirkes 
og under visse forholde i høi grad paavirkes af vandmassernes bevægel- 
ser og med disse føres over afstande, mod hvilke afstandene i de smaa 
Skagerakfjorde er for intet at regne. 
Det kan i denne forbindelse nævnes, at torskens svævende yngel er 
funden over hele det dybe Skagerak, hvor aldrig nogen torsk er paavist 
at gyde, at det er godtgjort, at hele det nordlige og østlige Islands kyster 
vrimler af smaa torskeyngel saavel langs land som svævende i havets lag, 
medens intet torskeeg gydes der, og al gydning foregaar paa syd- og vest- 
kysten. 
Endvidere, at der under ,Michael Sars*s togter i Nordhavet er fun- 
det drivende torskeyngel i mængder over det 1500 favne dybe Nordhav 
optil 30 geografiske mil fra nærmeste gydeplads. 
At saaledes under visse forholde strømmen formaar at føre saavel 
torskens eg som yngel med sig meget langt er paa forhaand givet. 
I hvilken grad det er tilfældet i de af mig undersøgte fjorde, skal 
vi nu undersøge. 
Det er da nødvendigt at kjende de vekslinger, bevægelser eller 
strømme, som foregaar i de undersøgte farvande, samt eggenes og den 
drivende yngels fordeling i vandlagene. 
Til belysning af det sidste spørgsmaal foreligger der i de under- 
