— 149 — 
øges, specielt ved at Finmarken nu er tillagt mit distrikt, og hvorved 
altsaa jeg nu alene maa udføre det arbeide, der før var delt paa to. 
I forbindelse hermed vil jeg ikke undlade at fremkomme med nogle 
bemerkninger vedrørende de væsentligste grene af vor fiskeribedrift, nemlig : 
Lofotfisket. Om dette fiske har jeg heller ikke iaar væsentlig at 
meddele udover udvalgsformandens aarlige beretning. Imidlertid kan jeg 
ikke undlade at berøre en sag, der maaske med tiden vil komme til at 
kræve offentlighedens opmerksomhed. Det er forholdet mellem baad- 
fiskerne i Lofoten og de fiskere, der driver fiske med doryer fra damp- 
skibe og dæksbaade. Især gjælder dette ligeoverfor dampskibe, der til 
enhver tid er først paa fangstpladsen. Derved faar disse anledning til 
at drage sine redskaber, endnu før baadfiskerne kommer ud, som da 
finder sine redskaber forstyrrede eller endog tildels ikke findes mere. 
Naar hensees til de mange tusinde fiskere, som endda driver med 
ottringsbaad, — en farkost, som utvilsomt 1 lange tider vil holde sig 
som fiskebaad, saavel af økonomiske som af praktiske grunde, er det 
ikke udelukket, at man her bliver nødsaget til at opstille beskyttende 
forholdsregler ligeoverfor et muligt udviklende raafiske, enten i form af 
et effektivt opsyn paa sjøen eller mod særbestemmelser med hensyn til 
trækning af redskaber. Dette gjælder selvfølgelig kun linefiskerne, da 
garnfiskerne jo til enhver tid maa faa beholde det dem tildelte fiskehav 
uberørt af andre redskaber. 
Det er utvivlsomt, at der til kommende vinter vil komme sterke 
klager fra baadfiskernes side, hvis doryfisket vil fortsættes og udvikles, 
som det allerede har begyndt. 
Fedsildfisket for dette aar gav som bekjendt intet udbytte i den 
almindelige fiskesæson. Det var at regne for ,svart*. Kun udpaa høst- 
tiden — primo november og udover — foregik der især 1 Eidsfjorden 
samt paa Helgeland i nærheden af Brønnø, ligesaa i Kvædfjord et større 
smaasildfiske. 
Fangsten benyttedes hovedsagelig til olje- og fodermelfabrikation 
samt til agn, idet kun en del saltedes til handelsvare, væsentlig til 
skjæresild. 
Der fandtes ogsaa lidt større sild blandet med smaasilden, og som 
rimeligt er, naar smaasildstimerne var saa store som i Kvædfjord og 
Eidsfjord, foregik der af og til lidt garnfiske, men dette var jo ikke af 
nogen betydning. 
Denne store forekomst af smaasild giver os imidlertid forhaabning 
om, at de paafølgende aar muligens vil give et bedre fiske af større 
veritabel fedsild; thi man mener jo, at silden vokser et merke for hvert 
aar. Naar jeg udtaler dette, saa er det ogsaa af den grund, at der 
