ON 
ifjor skede en stor forandring 1 havets dyreliv heroppe. Det synes 
nemlig, som om vi nu endelig er bleven kvit dette rovgjerrige bløddyr, 
sblækspruten*, der i ca. 10 aar har herjet blandt den yngre fiskebestand 
i vore fjorde og ude ved havet. I det aar, som nu er gaaet, har den 
ikke været nævneværdig formerket, og man haaber, at den fremdeles vil 
blive borte fra vore kyster. Nedenfor vil jeg imidlertid fremkomme med 
nogle ord til nærmere redegjørelse angaaende mine her fremkomne ud- 
talelser. 
Aaret 1893 var det sidste virkelige fedsildaar vi havde heroppe, 
og med dette synes ogsaa vor seneste fedsildperiode at have ophørt; thi 
siden den tid har vi intet egentlig fedsildfiske havt saaledes som i 
seksti-, syvti- og ottiaarene, naar undtages 1897 med sit noksaa rige 
fiske især i Fidsfjord, samt i 1903 især paa Helgeland. 
Imidlertid kan man anse aaret 1894 som et særligt merkeaar. 
Dette aar blev der nemlig i Nordlands amt kun fisket noget sild paa 
garn udfor Bø i Vesteraalen, men dog ikke nærmere land end ca. I 
mil, samt i Vestfjorden paa strækningen fra Sørvaagen til Hammerø. 
Der foregik intet notfiske det aar, thi silden gik ikke til fjordene. Men 
i det samme aar var sjøen ganske klar næsten hele sommeren, omtrent 
som paa vintertid, og maneterne begyndte ikke at udvikles før udpaa 
høsten. Det lod til at sjøen var fattig paa føde, og at naturforholdene 
i havet var ugunstige for udvikling af plante- og dyreliv. 
Saa fik vi 1895 med sine merkelige store stimer af tildels meget 
mager sild. Den første af disse stimer stødte med stor voldsomhed 
under land den 10de og llte september ved Bodø og Vaagø. Da var 
silden endda af nogenlunde god kvalitet, og rige fangster kunde været 
gjort, men samtlige notfiskere var et par dage før reist til Eidsfjord, og 
kun faa af disse naaede at gjøre fangst ved Vaagø. Men senere stødte 
silden under land i Raftsund, Kanstadfjord, Fiskefjord i Tjeldsund samt 
Hammerø med flere steder. Men den da fangede sild var meget mager, 
tildels som den saakaldte bladsild. Kvantumet blev stort det aar, men 
der tabtes mange penge paa sildeforretningen. 
Min antagelse, at ernæringsforholdene i havet paa den tid var 
ugunstige, synes ogsaa at stadfæstes ved, at silden, sem 1 1895 fiskedes, 
var saa mager. 
Det var i 1896, at jeg for min del for første gang merkede blæk- 
spruten under land i større stimer, og det samme aar var der ogsaa 
tegn til sild og rigelig tilstede af dens føde, nemlig den saakaldte ,rød- 
aat". De fleste interesserede var da enige om, at man vilde faa lidt 
fiske, og at silden vilde blive fed. Men der blev desværre intet fiske; 
thi silden forsvandt næsten umerkeligt, man havde kun blækspruten 
tilbage. p 
