—" De EE 
I forbindelse hermed kan meddeles, at der i vinter under torske- 
fisket stod en masse storsild paa sjøen udfor Helgelandsværene. Den 
holdt til paa de almindelige fangstpladse og var ledsaget af grindhval, 
springere og stourvang. 
Der gjordes et par fangstforsøg med garn, men vedkommende 
fiskere havde nok ikke rede paa, hvorledes man fisker sild i aate. Fang- 
sten blev derfor høist ubetydelig, kun nogle stamper. Paalidelige fiskere 
berettede mig, at silden mellem 2den og 8de april landgik paa ydre side 
af Trænen; men de budsendte notbrug kom desværre forsent. 
I de senere aar har der nok hver vinter staaet sild udfor Trænen 
og Mykøerne, men man vil paastaa i ikke saa store stimer som laar. 
Der paastaaes ogsaa, at den iaar først forlod kysten efter at have gydt. 
Agnspørgsmaalet. Som allerede forhen nævnt har dette spørgsmaal 
været behandlet paa flere fiskerimøder saavel i Lofoten som andre steder, 
uden at man er kommet til noget endeligt resultat angaaende ordningen 
af denne vigtige sag. Spørgsmaalet er imidlertid nu blevet saa aktuelt, 
at kravet fra fiskerne: , Hvorledes kan vi faa denne sag ordnet paa 
bedste maade med hensyn til normale priser og mere regelmæssig til- 
førsel,* stadig vil komme igjen, indtil man endelig er kommet til en 
nogenlunde tilfredsstillende løsning. 
Og fiskernes krav maa her i de fleste tilfælder synes rimelige. 
Det hænder nemlig meget ofte, at agnsild, ubrugbar som almindelig 
handelsvare, betales med optil 20 å 30 kroner maalet, hvilket svarer til 
10 å 15 kroner pr. kasse, de to førstnævnte tal, henholdsvis 20 og 10 
kroner, en meget almindelig pris. 
Og sikkert er det. at agnkontoen har paa fiskerens udgiftsbudget 
ofte været uforholdsmæssig høi, — har alt for meget beklippet hans i 
de senere aars tildels noksaa tarvelige fortjeneste. 
Fra agnsælgernes side har jo det hele været en forretningssag; for 
ham har det kun gjældt at bringe mest mulig ud af sin forretning, og 
det skede jo hensigtsmæssigst, naar anledning gaves til at tage sig godt 
betalt, uanseet fiskerens økonomiske evne til at betale. 
Det er vistnok saa, at agnsælgeren tildels maa styrte sin last, 
naar han ikke har naaet frem itide, saaledes at konkurrenter har været 
før ham i fiskeværet. Man har ogsaa derfor seet, at større agnkom- 
pagnier har slaaet sig sammen for derved at fordrive de enkelte og 
muligens mindre modstandsdygtige konkurrenter, som har solgt sit agn 
til rimelige priser. Alene dette beviser, at agnsalget i Lofoten og andre 
steder ikke absolut hviler paa sunde principer. For agnsælgeren gjælder 
det at bringe mest muligt ud af sin vare. Qg dette er jo et handels- 
princip, som der intet er at sige paa. Men her bør man imidlertid 
erindre, at agnsalget ikke netop foregaar paa samme vis som salg at 
