— 108 — 



mer og- mer sparsomt; i dens Sted har den lidet velkomne Smaalival vist 

 sig i alt storre Mængvle, og det er visselig- med fuld Feie, man tillægger 

 disse iii-olig-e Krabater og Storlivalens (Jdeblivelse den væsentligste Del 

 af Skylden for, at der i vore Dage hersker slig sørgelig Oprevethed i 

 Sildeverdenen ogsaa. 



Den opvakte Fisker, som ikke blot én, men mangfoldige Gange, 

 saavidt muligt, har fulgt Begivenhederne i Sjøen, og bl. a har iagttaget 

 den Virkning, Smaahvalen øvei- paa Silden, hvorledes denne Gang paa 

 Gang tvinges ndaf sit Element (ligger «tør» paa Sjøen), har med formelig 

 (jrrii været Vidne til den store Hvals Afløsning af den lille. Storhvalen 

 gik saa hint og btbndede saa sikkert Fangst saavel for Garn som — kanske 

 sæi"lig — Not, mens det saaatsige er et blot og bart Slumpetræf. om den 

 lille gjør det samme, — denne jager, saa ser det ud, Silden snarere nd 

 fra end ind mod Land. 



Med disse «Aater» felger gjerne baade stor og liden Hval. Intet 

 er da naturligere, end at Hvalfangeren saavelsom Sildefiskeren iler derhen ; 

 den første, som jo hai- Dampkraft at raade over, vil selvfølgelig i de fleste 

 Tilfælde kunne gaa af med Seiren, - straks har han sit Bytte «fast», 

 og i et Nu er baade den øvrige Hval og Silden med dukket og væk, — 

 kanske faar Sildefiskeren -- i Angst for sit eget Liv — se dette, men 

 kanske er hele Fortryllelsen borte ogsaa, længe inden han endnu har 

 naaet Stedet. 



Bør man da undres over, at Sildefiskerne bliver harm — enkelte 

 græsselig raa Udslag af saadan Følelse ufortalte? Jeg mener — nei! 



Kunde man opstille mod hinanden Værdierne af det Sildetab, som 

 saaledes kan forvoldes, og den Indtægt. som de stakkels fældte Hvaler 

 bringer, for vort Land, saa forekommer det mig, at vi — ialfald under 

 Konjunkturer som iaar - staar os kun slet paa saadan Konkurrence. 



Ingen forstandig Fisker tvi vier om, at der nu i flere Aar har staaet 

 ganske enorme Sildemasser udenfor vor Kyst; men de mener ogsaa — 

 alle som én, at, naar ikke mere Sild er kommet tillands, Aarsagen er 

 denne, at der ikke har været «Jag» nok paa den, — der er for lidet 

 Storhval til at presse den ind i vore Bugter og idetheletaget til Steder, 

 som er tilgjængelige for den almindelige Fisker. 



Og ligesaalidt som den tænksomme Fisker betvivler, at Silden jo 

 vil søge sig Gydepladse, om end ikke en eneste Hval fandtes, ligesaalidt 

 er han uvidende om, at de Felter, hvor Silden kan tilfredsstille den 

 Naturtrang, som aarligaars har ført den til os, har saapas Udstrækning, 

 at Silden kan have udført sit Ærinde, udenat noget Menneske saaatsige 

 har havt Anelse derom; det er mere end en blot og bar Gisning, at 

 Størsteparten af den Vaarsild, som nufortiden styrer mod vor Kyst, gyder 

 længer ude. 



