- 197 — 



Bruttolotterne var altsaa især for Linemændene gjennemgaaende 

 gode ivinter over hele Lofoten, men sørgeligt er det, at de for mange 

 alligevel skal blive tarvelige nok ved, at Fiskerne ikke sørger for at faa 

 Betaling for sin til Fartoierne leverede Fisk. Isaahenseende ndvises der 

 vistnok Ligegyldighed fra begge Parter, men det er jo Fiskei'ne, som 

 altid bliver den Skadelidende, hvorfor det burde være dem magtpaalig- 

 gende at sørge for at faa sit Tilgodehavende, inden vedkommende Fartøi 

 afseiler. Istedet derfor stoler de paa, at Opsynet nok i Tilfælde hjælper 

 dem; men Vauskelighederne for Opsynsbetjentene med at skaffe disse 

 Penge er ofte ganske utrolige. Skrivelser og Telegrammer maa sendes 

 snart hid, snart did og som Regel tilsidst til Fartøiets eller Skipperens 

 Hjemsted, hvorfra man ikke saa ganske sjelden faar Besked om, at Fisken 

 er solgt, og at Skipperen er insolvent. Den, som engang har faaet Lære- 

 penge isaahenseende, bliver nok forsigtigere for Fremtiden; men der er 

 desværre endnu altfor mange af dem, hvis Godtroenhed næsten grændser 

 til Sløvhed eller endog Dumhed, og som trods de stadige Advarsler 

 hellere sælger sin Fisk til ukjendt Person, der ikke altid har de bedste 

 Hensigter og derfor er mindre nøieregnende med Prisen, end til sikker 

 Mand, som tinder, at han isaahenseende ikke kan følge enhver uvittig 

 Spekulant. 



Skylden for de mange Ubehageligheder, som paa denne Maade op- 

 staar, ikke mindst for Opsynsbetjentene, hvis Hjælp endog kræves som 

 en Forpligtelse, der paahviler dem, og hvis Tid utilbørligen optages af 

 deres velvillige Bestræbelser for at skaffe Ret, maa nærmest tilskrives 

 Fiskernes Godtroenhed, idet de letsindingen afgiver sin Eiendom uden at 

 faa Sikkerhed for Betalingen, et Forhold, hvis sørgelige Følger de altfor 

 ofte faar erfare, og hvis Ophør snarest burde ånde Sted. 



Tab. LII viser det gjennemsnitlige Fangststubytte pr. Mand i 

 Tiaaret 1881—1890 samt i de sidste 5 Aar. 



