ER ne 
maade, som tidligere er afskaffet for andre næringsveies vedkommende. 
Og en af de væsentligste grunde er formodentlig netop den samme om- 
stændighed, som maa antages at være aarsagen til striden om, hvem der 
egentlig betaler afvifterne, nemlig at disse, iallefald paa flere af varens 
behandlingsstadier, vanskeliggjør den klare beregning over, hvilke udgifter 
der vil paaføres varen. Da trælasttolden blev afskaffet, skrev vedkom- 
mende stortingskomite (i 1893): , Allerede i en lang aarrække har stor- 
tingets bestræbelser gaaet ud paa at nedsætte og ophæve tolden paa vore 
udførselsartikler.  Saavidt vides ansees det overalt som den fornuftigste 
finanspolitik at lette mest muligt afsætningen af et lands egne produkter 
og frembringelser. Dette har ogsaa under de lange debatter, som herom 
tidligere har været ført i Norges storting, gjort sig sterkt gjældende og 
været almindeligt anerkjendt, saaledes at det stadig har været opstillet 
som et maal, man havde at tragte efter, at faa udførselstolden op- 
hævet.* 
I forbindelse hermed er det ikke uberettiget at fremhæve, at et af 
vore konkurrerende lande, nemlig Frankrige, foruden direkte ydelser til ud- 
rustningen af fiskerskibe endog yder en præmie paa tørfisk, hvis størrelse 
afhænger af det sted, hvorhen varen eksporteres, og ligesaa en præmie 
paa import af fiskeprodukter af fransk oprindelse. Om jeg end ikke 
tror at kunne tillægge disse forhold den vegt, at en liden forøgelse af 
eksportafgifterne skulde kunne virke skjæbnesvangert for den norske 
fiskeribedrift, saa mener jeg dog, at der maa tvingende grunde til, for 
at man skal gaa til en forøgelse. En saadan nødvendighed forelaa 
utvilsomt, dengang havnefondet blev oprettet, der var dengang stor nøds- 
tilstand for havne, særlig for tiskeribedriften, og det synes at være utvil- 
somt, at afgiften dengang var den hensigtsmæssigste og mindst følelige 
maade, paa hvilken de nødvendige midler kunde tilveiebringes. Men en 
saadan ekstraordinær tilstand kan neppe længer siges at være tilstede. 
Der vil selvfølgelig ogsaa i fremtiden blive krav fra fiskeribedriften 
paa nye havne, paa forbedringer i de gamle havne, paa merker og fæ- 
stigheder. Men disse foranstaltninger kan dog ikke længer siges at ind- 
tage en saadan særstilling blandt statsforanstaltningerne, at de ikke alt 
efter sin nødvendighed eller ønskelighed maatte kunne tinde plads paa 
statens almindelige budgetter. Et tegn paa, at udviklingen allerede er 
kommen til et vendepunkt i denne henseende, synes det at være, at selv 
byernes havneanlæg har faaet betydelige bidrag af havnefondet; ja de 
har tildels været betalt med en halvdel af havnefondet, skjønt disse 
havne dog tjener alle samfundsklasser. Om enkelte havneanlæg vil det 
ogsaa kunne siges, at de paa grund af havnefondets tilskud har opnaaet 
større bevilgninger, end foranstaltninger af ligesaa stor nødvendighed har 
kunnet gjøre regning paa. Af hensyn til havnefondets formaal formaar 
