Vg: == 
ot. prp. no. 7 for 1904—1905 og til Stavanger fiskeriselskabs erklæring 
foreslaaede satser synes mig at være saa lave, at det maa siges at være 
berettiget at indføre dem for at sikre fiskerne mod den største nød under 
deres arbeide for at skaffe produkterne tilveie. Den vegtigste indvending, 
som hidtil er fremkommen mod at lægge afgifter paa fersk sild og fisk, 
vil jeg dog nævne. Det er den, at vor fersktiskeksport nu arbeider under 
vanskelige forhold: særlig fordi omsætningsforholdene er saa vanskelige. 
Men dette bør fortrinsvis rettes paa ved bedre kommunikationer, og jeg 
nærer det haab. at saadanne ogsaa vil kunne opnaaes i en nær fremtid. 
Vi kommer da til det spørgsmaal, hvor mange penge der aar- 
lig skal blive at anvende af havnefondet til en fiskerforsikring. 
Dette spørgsmaal vil jeg først kunne tage standpunkt til, naar jeg har 
behandlet forsikringens organisation. Af grundlæggende betydning for 
denne er det dog her at udrede, om forsikringens midler udelukkende 
bør tilveiebringes ved eksportafgifterne eller ogsaa ved en 
præmie. Og dette spørgsmaal bør efter min mening ikke alene betragtes 
som et pengespørgsmaal, men ogsaa 1 dets forbindelse med forsikringens 
organisation. 
Jeg antog ovenfor, at havnefondet med de foreslaaede nye afgifter 
aarlig vilde yde omkring 300000 kroner. Som vi senere skal se, vilde 
de af de fleste foreninger foreslaaede ydelser kunne dækkes af dette beløb, 
og det uden at mere end en mindre del vilde medgaa. Sammenligner 
man hermed saadanne forhold, som at alene administrationen af arbei- 
dernes ulykkesforsikring koster staten 168000 kroner og at trælasttolden, 
som man fik ophævet i 1894, alene i aarene 1888—1892 gjennemsnitlig 
gav 334000 kroner, saa synes et forslag fra fiskerstandens side om at 
anvende et mindre beløb af havnefondet til forsikringsøiemed at være 
meget beskedent. Fiskerne maa jo baade i antal og i alle andre hen- 
seender kunne siges at være en ligesaa betydningsfuld stand som fabrik- 
arbeiderne, og deres bedrift frembyder i lige grad en karakteristisk hazard 
af den art, at netop en forsikring maa siges at være paa sin plads. 
Alligevel er det kun under visse forudsætninger, at jeg kan anse 
det som den bedste løsning for fiskerne at faa udgifterne helt ud dækket 
af eksportafgifterne. Og disse forudsætninger er, at det ikke nu med 
det samme ogsaa skulde være muligt at faa forsikringen bygget paa en 
udviklingsdygtig organisation. 
Søger man nærmere at gjennemtænke den ordning, at udgifterne til 
en ulykkesforsikring helt skulde bæres af eksportafgifterne, saa støder 
man straks paa det spørgsmaal: hvem skal være erstatningsberettiget? 
Det er derfor en praktisk konsekvens, at der i forslag, som holder paa 
denne ordning, udtales, at forsikringen kun maa omfatte ,ulykker under 
udøvelsen af bedriften samt paa reise til eller fra fiskepladsen". Jeg har 
