foranstaltning 1 forhold til den foreliggende opgave, og det andet alternativ 
vil af mange ansees for at paalægge det frivillige, ulønnede og allerede tid- 
ligere saa sterkt beslaglagte arbeide en uforholdsmæssig stor og ny byrde. 
Nu — at diskuttere dette rent i sin almindelighed har klarlig ingen hensigt. 
Spørgsmaalet om, hvorledes man praktisk kan indrette sig, kan endelig 
kun løses, naar man er bleven enig med sig selv om, hvilket omfang, hvilke 
ydelser og hvilke præmier forsikringen skal bygges paa. Jeg vil derfor 
senere komme tilbage igjen til dette spørgsmaal, efterat jeg nærmere har 
begrundet, hvilke af de i forrige afsnit nævnte alternativer for forsik- 
ringen jeg vil foreslaa. Men i denne forbindelse vil jeg her dog allerede 
straks udtale følgende: 
Gaar man ud ifra den betragtning, som jeg i det foregaaende har 
søgt at begrunde, nemlig at de norske fiskeres vilkaar er saa forskjel- 
lige, at ingen fællesforanstaltning virkelig kan tilfredsstille dem alle, saa 
fører dette, som jeg ogsaa før har udtalt det, til at anbefale en mini- 
malforanstaltning, som kan passe for alle og en adgang for 
de enkelte grupper af fiskere og for de enkelte distrikter til 
at indføre en ordning, som yder noget mere. 
Og i det følgende afsnit vil jeg søge at vise, at der kan træffes 
saadanne valg af disse to slags alternativer, at det ikke kan antages, at 
administrationen af disse kan blive for stor for den frivillige kommunale 
virksomhed. Jeg vil nærmere behandle særskilt den mindre foranstalt- 
ning for alle fiskere og den større forsikring for enkelte grupper af 
fiskerne. 
I. Den minimale foranstaltning vil først og fremst kræve et 
mandtal over vedkommende kommunes samtlige fiskere. Medens det 
vil være en umulighed for nogen mand her i landet at opstille en klar 
og helt omfattende definition paa, hvem der er fisker, vil der inden en 
bestemt kommune ingen tvil være om, hvilke personer der paa stedet 
bør ansees for at være fiskere, og hvilke personer driver saa meget 
fiskeri, at deres virksomhed som fisker frembyder nogen hazard. Den 
lokale personalkundskab paa hvert enkelt sted vil danne en ganske an- 
den solid grundvold for afgjørelsen af spørgsmaalet om, hvem som er 
fisker, end nogensomhelst saglig afgjørelse kan gjøre. Og den lokale 
personalkundskab er saa stor, at en kommunes ligningskommission 
omtrent uden noget nævneværdigt arbeide kan opstille en liste over her- 
redets fiskere. For at gjøre en prøve paa rigtigheden af denne min ud- 
talelse rettede jeg en anmodning til hr. Chr. Frederiksen, Melbo, om at 
foranledige oplyst, hvor mange fiskere der var i Hadsel kommune, som 
er en af de kommuner i landet, der har flest fiskere. Hr. Frederiksen 
sendte mig kort tid efter følgende: ,Formanden i Hadsel ligningskom- 
mission meddeler, at af Hadsel herreds skatteydere i 1907, 1997 f. a., 
