el MG 
ning af statens fordring til kommunen ligger fremforalt deri, at staten 
derved ikke forlanger mere, end den særlig gjennem amtsskattekommis- 
sionerne kan kontrollere. Der vil imidlertid hertil kunne bemerkes, at 
paa denne maade vil et ikke ubetydeligt antal fiskere ikke komme med, 
nemlig først og fremst de fiskere, som ingen fast hjemstavn har, og der- 
næst de fiskere, som ingen skat erlægger. 
Af hensyn hertil finder jeg, at der I) bør gives enhver norsk bor- 
ger ret til mod erlæggelse af præmie at kunne lade sig opføre paa en 
kommunes lister over de forsikrede fiskere, og 2) at kommunen gives 
adgang til enten for egne midler eller mod erstatning af præmien at for- 
sikre ogsaa saadanne fiskere, som ikke er skatteydere. Den første for- 
anstaltning, den individuelt frivillige adgang til forsikring, tillægger jeg 
ikke stor praktisk værdi, forsaavidt som den neppe vil medføre, at et 
stort antal fiskere kommer med, men desto større gavn vil den gjøre i 
de tilfælder, i hvilke den benyttes, og nogen betænkelighed mod den kan 
der, som ovenfor nævnt, ikke gjøres i forsikringsteknisk henseende, hvis 
præmien ikke er altfor lav. Den anden foranstaltning rammer efter min 
mening netop det centrale i denne sag, nemlig det, at de store vanske- 
ligheder ved at faa flest mulig fiskere med, de kan kun paa en billig og 
praktisk maade løses af distrikterne selv og ikke af staten. 
Vi har ovenfor seet, at den praktiske følge af eksportafgifterne som 
eneste indtægt for forsikringen var det, at kun de, som i ulykkesøieblikket 
drev fiske eller seilede til og fra fiske, kom med. Ved det system, som 
knyttede præmiens erlæggelse til baadmerkernes udlevering, blev store 
landsdele og distrikter udelukkede. Ved den kommunale ordning aabnes 
der adgang for hver eneste kommune i landet til at arbeide fremad mod 
det maal at tage alle med. OQg hvilken institution har vel større økono- 
misk interesse af, at alle fiskere skal komme med, end kommunen, som 
ofte maa forsørge de efterladte efter wuforsikrede omkomne paa sit 
fattigbudget. 
-Netop derfor synes det retfærdigt, at staten overlader denne sags 
videre udformning og mere specielle organisation til kommunen, og 
at de hermed forbundne udgifter iallefald for det væsentligste forud- 
sættes bestridt af kommunen. Begrænser man statens fordring til det, 
at kommunens forpligtelser kun gjælder skatteyderne, vil der heller 
ikke kunne siges, at statens fordringer paalægger kommunen nævne- 
værdige byrder; thi præmierne vil da kunne indkræves sammen med skat- 
terne. Kommunen vil alene maatte staa i forskud for det samlede præ- 
miebeløb og udføre den løbende administration. 
Jeg er i tvil, om forsikringsaaret bør falde sammen med kalender- 
aaret eller med statens budgetaar (iste april—31te mars). For kalender- 
aaret taler, at det falder sammen med kommunernes budgetaar og des- 
me ID Gr ken ER in kn LRS sa 
