lovens betydning meget. Thi den svært invaliderede fisker medfører for 
familien ofte ligesaa alvorligt et tryk, som om han var død. 
Ved en forhandling med vor kontorehef er jeg kommet til det 
resultat, at det vilde være rigtigt slet ikke at tage hensyn til invaliditets- 
erad eller %, men kun medtage — og da helst erstatte med en 
pension — alle saadanne invaliditeter, hvor paagjældende 
gjennem læge- og fiskerisagkundskab erklæres for ude af 
stand til at fortsætte fiskernæringen. Saadan erklæring vilde da 
være at fremskaffe med visse aars mellemrum, og renten vilde kun 
være at udbetale, saalænge erklæringerne tiltraadte den oprindelige 
erklæring. 
Hvilke personer — fiskeriinspektører? — der i Norge kan anvendes 
til sammen med læger at afgive disse skjøn, kan jeg jo ikke udpege. 
Her anvender vi til tilsvarende brug tillidsmænd af selve befolkningens 
kreds.* 
I anledning af denne udtalelse skal jeg efter konferance med dr. 
Sandberg og i overensstemmelse med ham fremholde følgende. Den af 
dr. Tseherning anbefalede udvei at uddele en livrente og fra tid til 
anden at kontrollere, hvorvidt den tilskadekomne fremdeles er invalid, 
forklares derved, at jeg i mit spørgsmaal ingen nærmere oplysninger 
havde givet om, hvorledes jeg forøvrig tænkte at foreslaa forsikringen 
ordnet. Efter hvad jeg i det foregaaende har fremholdt, kan denne udvei 
ikke vælges. Derimod finder jeg, at i saadanne tilfælder, i hvilke det 
kan være tvilsomt, hvilke endelige følger ulykken vil have for den til- 
skadekomnes arbeidsevne, bør afgjørelsen af erstatningsbeløbets 
størrelse i saadanne tilfælder, i hvilken lægerne anser det 
vanskeligt at afgjøre, om invaliditeten er af blivende beskaf- 
fenhed, kunne udstaa i et tidsrum svarende til det, der er for- 
udsat for udbetalingen af dagpengene, nemlig indtil aars- 
dagen efter ulykkens indtræden. Men da bør der vistnok, som i 
Danmark, udbetales en efter arbeidsevnens og sandsynligheden 
for den tilskadekomnes evne til fortjeneste graderet erstat- 
ning. Paa forhaand at bestemme grænsen nedad for denne, kan jeg 
«ikke anbefale. Det rigtige er utvilsomt, at der af vedkommende regje- 
ringsdepartement efter udtalelse af forsikringens bestyrelse til en begyn- 
delse fastsættes en grænse som f. eks. af hr. dr. Tseherning foreslaaet 
nemlig 10 eller 15 %, og at departementet i overensstemmelse med 
senere erfaringer for kommende aar fastsætter eventuelle forandringer 
heri. Nogen principiel indvending herimod kan der efter min mening 
ikke reises, fordi forsikringens forpligtelser udløber for hvert aar. Indenfor 
et bestemt aar kan der derimod selvfølgelig ikke være adgang til at fore- 
tage nogen forandringer af det engang bestemte. 
