AT 
jeg det at være min pligt at omtale de forudsætninger, under hvilke en 
saadan ordning efter min mening i tilfælde maatte trættes. 
I tredie afsnit har jeg nævnt, 1) at forsikringens formaal i til- 
fælde maatte begrænses til en for alle fiskere lige erstatning ved døds- 
fald under fiskeri og paa reiser til og fra fiske, 2) at midlerne maatte 
tilveiebringes delvis ved eksportafgifter og desuden ved smaa bidrag ved 
baadmerkernes udlevering uden udlevering af policer. 3) At forsikringen 
maa begrænses til ulykkestilfælder, som finder sted paa den del af kysten, 
paa hvilken baadmerkesystemet er indført, nemlig strækningen fra Stav- 
anger til Finmarkens amter. 
Med hensyn til en saadan forsikrings budget antager jeg, at en 
præmie for dødsfald af 1 krone, i henhold til hvad jeg tidligere har 
udtalt, maa kunne anbefales for en ydelse af 500 kroner engang for alle, 
og hertil antager jeg efter alt, hvad der er gaaet forud i denne sag, at 
en saadan forsikring vil blive begrænset. Forudsætter vi nu et antal 
af 70000 eller maaske i enkelte aar op til 80000 fiskere (kfr. hr. Dahls 
betænkninger bilagene 24 og 25), maatte altsaa forsikringens budget bygges 
paa en antagelig udgift af 70—80000 kroner. Kommer hertil admini- 
strationsudgifter og tilskud til Røvær og Titranfondet som reservefond 
for mulige større katastrofer, bør vel de paaregnelige udgifter ikke sættes 
lavere end til ca. 90000 kroner om aaret. Dette beløb antager jeg delvis 
vil kunne dækkes ved en forøgelse af eksportafgifterne som foreslaaet i 
afsnit 3. Dog bør iallefald afgifterne for hummer og fersksild fra Skagerak- 
kysten undtages. Jeg anbefaler aerfor, at man ikke paaregner et større 
bidrag af eksportafgifterne end ca. 50000 kroner. Restbeløbet antages 
da at kunne dækkes ved en betaling til forsikringskassen af 50 øre for 
hver mand, som deltager i et fiske, hvor merker udleveres. Saafremt 
fiskere skulde deltage i flere fiskerier, f. eks. skreifiske og Finmarksfiske, 
antager jeg, at der ikke er anden udvei end den, at præmien maa betales 
to gange, idet en ordning, som skulde give en sikker garanti for, at de, 
som engang har betalt, ikke kom til at betale igjen, vistnok vil medføre 
en uforholdsmæssig udgift i forhold til de indkrævede beløb. 
Administrationen antages paa denne maade at ville blive enklere 
og mere billig end ved nogen anden ordning. Det vil vistnok være 
fordelagtigt at have tilsynsmænd i hvert amt eller distrikt, men disse vil 
faa væsentlig mindre at gjøre end ved den af mig foreslaaede ordning. 
Centraladministrationen vil ogsaa faa et betydelig mindre arbeide, men 
jeg antager dog, at det vil være rigtigst, at den bestaar af en bestyrelse, 
som bedømmer de indkommende erstatningskrav. 
