pr kd 
mod frivillig erlæggelse af præmie, om end oprettet af det offentlige, 
heller ikke ialfald for længere tid fremover vilde benyttes uden af et 
mindretal af fiskere, og dette vilde for en større del netop komme at 
bestaa af de mest selvhjulpne og fremskredne, medens den store mængde 
af dem, som skulde have mest trang for at beskytte sine efterladte mod 
den første nød, maa antages at ville blive enten aldeles borte, eller snart 
forsømme sine fornyelser, om de begyndte. lalfald vilde der hengaa 
meget lang tid, før de forefaldne udbetalinger ved eksemplets magt vil 
drive den store mængde til at være med. Nytten ved at indføre adgang 
til en frivillig forsikring 1 en statsinstitution maa saaledes blive forholds- 
vis ringe til en begyndelse, med en langsom vekst, og væsentlig blive for 
de forholdsvis bedst situerede. 
Jeg mener derfor, at man maa skride til en eller anden slags 
tvungen forsikring. Jeg mener, det vilde være omtrent ugjennem- 
førligt at give bestemmelser herom, der gik ud paa, at hver enkelt fisker 
indbetalte sin aarlige præmie og at der førtes konto for hver. Foruden 
at dette, gjennemført for hele mængden, vilde føre til en meget stor 
administration, vilde indkasseringen af præmier støde paa saa mange van- 
skeligheder, at man vel overveiet neppe kan tænke sig sagen ordnet paa 
denne maade. 
Anderledes stiller sagen sig, naar man kunde knytte betalingen af 
præmien til en afgift, der allerede nu indkræves regelmæssig, eller til en 
bestemt handling, der allerede nu foretages efter lovbestemmelser. Tanken 
vil saaledes gjerne fæste sig ved de nu eksisterende bestemmelser om 
uddeling af baadmerker, idet man mener at kunne indkassere den nød- 
vendige præmie af hvert baadmandskab ved merkernes udlevering. Præ- 
mien vilde paa denne maade blive erlagt af alle dem, der nu deltager i 
de store fiskerier, og paa de steder, for hvilke loven forordner baad- 
merker, medens de fiskere, der drev de øvrige fiskerier, eller paa andre 
steder, vilde komme udenom betalingspligten. Om hvorvidt erstatning da 
ogsaa kun burde komme de fiskere tilgode, som drev fiske med baadmerker, 
og kun hvis de forulykkede under saadant fiske, er et vanskeligt og ind- 
viklet spørgsmaal, som gjør denne betalingsmaade mindre grei og fuld- 
stændig end den ved første blik ser ud til at være. Thi hvis saa blev 
bestemt, kan det ofte blive tilfælde, at folk, der længe har bidraget til 
indretningen, paa ulykkens dag ikke fisker under baadmerke og saaledes 
intet faar igjen til sine efterladte. Endelig maa man erindre, at der 
allerede nu er en bevægelse oppe for at faa gjennemført en almindelig 
merkningspligt og regel for alle fiskerbaade, uanseet fiskeriets art eller 
driftsstedet, hvorefter altsaa udlevering af baadmerker eller anbringelse 
af baadmerker fandt sted omtrent en gang for alle eller saalænge baaden 
var i samme eiers haand. (Buvigs tidligere motion, resolution fra fiskeri- 
