921 = 
Bjørnøen var ikke observeret tidligere paa turen, og bestikket var 
ikke ganske at stole paa, men som veiledning for at finde øen i den 
stadig tætte taage benyttedes alkernes flugt. Man observerede nemlig, 
at al alke, som kom fra havet, særlig de flokke, hvoraf endel havde lodde 
i nebbet, holdt en fast kurs mod et bestemt punkt, og ved at krydse op 
i samme kurs og ved hjælp af lodskud traf man øen ved middagstid og 
ankrede paa 10 favne vand klods ved et par smaaholmer, der laa tæt 
ved land. 
18de juli. Storm af O—-N med klar luft.  Lettede om formiddagen 
og seiled SSO '/» O langs landet for at faa et overblik. Vor første anker- 
plads viste sig at være Kap Duner. Farvandet var rent langs hele ky- 
sten. sydover og med passende ankerbund. Landet var langs sjøen jevnt 
10—15 meter høit og gik lodret ned i sjøen. Øens nordre del var lav, 
men den søndre del ender i temmelig høie, buelinjede fjelde, som delvis 
var bedækket med sne. I nærheden af sydvestpynten ligger klods op 
under land et par meget høie holmer, som har udseende af kolossale 
støtter. Den største af disse kaldes Sylstauren. Efter endt rekognose- 
ring ankredes igjen ved Kap Duner, hvor sjøen var smulest. Samme 
dag ankredes i nærheden af hvalfanger Ingebrigtsens 2 fangstdampere og 
kulskib, hvilke ogsaa søgte havn her for uveiret, idet havnen ved statio- 
nen, som er beliggende ved sydkysten, ikke kunde benyttes i storm af 
ost og sydost. 
En del spredte udtalelser af hr. Ingebrigtsen: ,Hans 2 hval- 
dampere ,Skytten* og ,Bjørnen* kom iaar op under Bjørnøen 17de mai, 
men kunde ikke komme tillands paa grund af drivis, som laa meget 
langt tilhavs, særlig i SSV og SV retning fra øen, hvor han aarevist har 
formerket en konstant arm af koldt vand. Først den 9de juni lykkedes 
det ham at komme tillands. Efter 7de juni har isen iaar ikke generet 
ham som ifjor, iaar har isen oftest været slak, med klaringer at gaa i. 
Han troede, at Bjørnøen var isfri, noget før han kom herop iaar. 
Naar en dødsskudt hval synker tilbunds med linen paa banken syd- 
vest af øen, er ofte den del af hvallinen, som har ligget paa bunden, naar 
den hales ind, aldeles bedækket af krabber, som hænger fast. 
Omtrent hvert aar har han mødt lodden paa vei nordover, efter at 
den har besøgt Finmarken. 
Han tror, hvidfisk og sæl i ålmindelighed om vinteren vandrer vest- 
over fra Karahavet og Hvidehavet og stryger forbi Bjørnøen, men i 1902 
og 1903 var havet udfor Finmarken og Senjen fuld af fedsild, hvorfor 
hvidfisken og sælen tog en anden retning end sedvanlig og søgte fed- 
silden under Norge. 
Sæl i almindelighed kan ofte sove meget haardt i vandet i opret- 
staaende stilling og kan da harpuneres, naar man udviser tilstrækkelig 
