— 449 — 
havet, og at bestanden i Nordhavet staar i direkte afhængighedsforhold 
til dette havomraade, hvad disse dybvandsarter angaar. 
Det samme kan vi udtale ligeoverfor blaalangen, hvis eg og yngel 
ikke kjendes fra Nordhavet, men er iagttaget paa endnu større dybder 
i Atlanterhavet. 
Den kjendsgjerning, at hver fiskesort gyder paa en bestemt dybde, 
maa naturligvis forstaaes paa den maade, at de forskjellige arter under 
gydningen kræver tyngre eller lettere vand, idet egenvegten under alminde- 
lige forhold i Nordhavet stiger fra overflade til bund. Denne tilpasning 
af eggenes flydeevne er uhyre fin, og forskjellen i egenvegt, som holder 
de dybvands-pelagiske eg i dybet, kan være kun en pro mille. 
Denne lille forskjel spiller alligevel en overmaade stor rolle. 
Vi skal give et par eksempler derpaa: 
Trods at det dybe Skagerak viser dybdeforhold, som svarer fuld- 
stændig til Den norske rende og Nordhavet, er seiens eg og yngel aldrig 
fundet i Skagerak. Iligemaade synes gydende storsei ikke at blive fanget 
om vinteren nordenfor Halten eller Vikten, og seieg eller nylig udklækket 
yngel forekommer ikke i samlingerne gjort paa ,,Michael Sars*s togter 1900 
—19083 ved Lofotens og Finmarkens kyst. Undersøger man imidlertid for- 
delingen af saltgehalt langs Nordeuropas kyst, finder man, at det saltere 
vand (over 35.10) forekommer i de dybder, hvor seien gyder (80—100 fv.), 
kun langs Nordsjøeggen, Tampen, Nordsjørevet samt langs den norske 
vestkyst fra Stavanger nordover til høiden af Trondhjem. Saavel i Skagerak 
som ved Lofoten og Vesteraalen!) forekommer saa salt vand kun i større 
dybder, medens det saa godt som aldrig findes i de norske fjorde. Disse 
forhold synes fuldstændigt at forklare den eiendommelige begrænsning 
af udbredelse af den gydende storsei. 
Paa samme maade maa forklares den nordlige grænse for gydning 
af torsk, hyse og hvitting. De hydrografiske betingelser, under hvilke 
torsken gyder saavel i den sydlige Nordsjø som langs den norske kyst, 
er i mange punkter identiske. Disse resultater synes at have en meget nær- 
liggende interesse for forstaaelse af den praktiske drift. Under gydnings- 
tiden samles fiskemasserne over meget mindre og skarpt afgrænsede om- 
 raader, hvor den nye generation begynder sin opvekst. Begge spreder 
Sig senere over store omraader. KForstaaelsen af disse vandringer er af 
den største betydning for bedømmelsen af dette fiskeriproblem, og en nøi- 
agtig udredning af gydningsstederne er det første skridt i kjendskabet til 
vandringerne. 
v 1) Med undtagelse af Andenes, hvor storseifiske om vinteren ogsaa er kjendt. (Se 
dr. Hjorts foredrag ,Nogle resultater af den internationale havforskning* Aarsberet- 
ningens 2det hefte 1907. 
