35 



i Dyrets øvrige Liv, stærkest hos de Former, som søge 

 deres Foder paa Jorden. Petiolus er derimod næsten aldrig 

 lang hos de, hvis Bytte er flyvende. Dog er der ogsaa 

 her Undtagelser, f. Ex. Mellinus. Heller ikke er Petiolus 

 lang hos de Former, der som Pompilider og Scolier 

 jage deres Bytte, Edderkopper og Scarabælarver, dybt 

 nede i Jorden. Begge Steder vilde en lang, petioleret Bag- 

 krop være til Hinder for de lynsnare Bevægelser, som 

 navnlig Pompilider maa udføre. Jo stærkere Abdomen 

 petioleres, des længere maa Bagkroppens Spids, hvori 

 Braadden sidder, fjernes fra Thorax, og des mere løs 

 maa Forbindelsen med Thorax blive. Naar man har 

 set en Gravehveps paralysere, forstaas dette Forhold 

 fuldkomment. Den Stilling, Hvepsen da indtager, er 

 denne. Den holder. med Forbenene sit sprællende Bytte 

 roligt, støtter fast paa Mellem- og Bagbenene, bøjer saa 

 Bagkroppen i en Bue ind under Thorax og stikker sin 

 Braad ind i den usynlige Nerveknude. En Hveps stikker 

 aldrig, naar dens Bytte ikke er Larver, andetsteds end 

 i Thoraxnerveknuderne. Jo længere imidlertid Abdomen 

 bliver, jo længere vil Abdomen kunne naa frem ind under 

 Thorax, men dette er af Vigtighed; thi desmere vil 

 Hvepsen kunne holde Byttet alene med Forben og Kind- 

 bakker, og des fastere maa den kunne støtte paa Mellem- 

 og Bagbenene. Jeg kan derfor ikke se andet end, at den 

 stærkt petiolerede Bagkrop er Hvepsen til Nytte under 

 Paralyseringen, eller at Paralyseringsinstinktet har fundet 

 sit Udtryk i dette Abdominalforhold. Bigtignok synes 

 her den Omstændighed, at Petiolus indenfor samme Art 

 næsten altid er længst hos <5 (særlig Ammophila), ikke 

 at tale til Gunst herfor; men man maa huske, at der 

 er en Grænse for Længden af Petiolus og dermed 

 følgende Indskrænkning af Plads for Indvolde, og denne 

 Grænse kommer først hosp, da Kjønsorganerne her ere 

 af langt betydeligere Dimensioner end hos d og som 



