41 



zu vielem Krümmen verlieren, aber durch einiges mattes 

 Regen doch noch zeigen, dass sie leben, thun es auch 

 wohl einige Tage.« 



Det er vistnok først Siebold, der har set, at Dyrene 

 lammes med Brandden. Lucas har i sine Arbejder, 

 spredte om i Annales soc. ent. Franke, mange inter- 

 essante Smaaangivelser om Paralyseringen, men den, 

 der forst nøjere har givet sig af med den, er Jules Fabre. 

 Her kan ikke gaas ind paa disse temmelig store Under- 

 søgelser, men jeg henviser til hans ovenfor citerede 

 Arbejder. Referater findes i Bergsöes »Fra Mark og 

 Skov« I. Bind. Det er en overordentlig Mængde inter- 

 essante Iagttagelser, Fabre meddeler, saa interessante, 

 at han selv næsten opgiver ethvert Forsøg paa at for- 

 staa Paralyseringsinstinktets Ejendommeligheder. Han 

 fortæller, at han engang, gaaende med en Ven, saa en 

 Ammophila gribe en Larve og langsomt stikke sin Braad 

 ind i hver eneste af Larvens Ringe, ind i hver Nerve- 

 knude. Men hvad gjør nu Jules Fabre og hans Ven: 

 de sætte sig ned i Sandet og »fælde en mandig Taare«. 

 Han skriver: »Vi følte begge en Taare, fremkaldt af en 

 uudsigelig blid Rørelse, pible frem under Øjenlaaget 

 (Souv. ent. 1879. S. 220). 



Et andet Sted siger han, at Cerceris tuberculata 

 véd mere end Claude Bernhard og hele det franske 

 Akademi og udvikler det paa en 4—5 Sider. Men For- 

 klaringen af Paralyseringen faa vi ikke. I denne maa 

 der som alle andre Steder være en Udvikling til Stede. 

 Men Forskjellen imellem de Fluer, som dræbte eller 

 døende af Bembex kastes for Larven, og de Bier, som 

 Philanthus og Cerceris ornata indfanger, og som have 

 Evne til at leve Uger igjennem, er jo den, at hine dø 

 kort efter Angrebet, disse længere Tid derefter. Men her 

 maa jo være og er vel ogsaa alle tænkelige Overgange 

 til Stede. T Oxybelus og i andre Crabronider — jeg 



