42 



har nemlig adskillige Gange fundet Reder i Grusgrave 

 og trøsket Træ indeholdende Fluer med knust Thorax; 

 Rederne har ikke tilhort Oxybelus, men der kan ingen 

 Tvivl være om det er Crabronidereder — tror jeg nu, 

 vi have Exempler paa Former, hvis Bytte lever en kort 

 Tid, efter at det er lagt ned i Jorden. Frisch's lille 

 ovenfor citerede Bemærkning, om at Dyrene vel ogsaa 

 leve nogle Dage, passer netop her. Fra disse Former 

 gaar saa Udviklingen af Lamningen af Byttet videre, 

 gjennem de øvrige Crabronider, f Ex. Rhopalum (dens 

 Bytte er uskadte, paralyserede Psocuspupper — jeg 

 fandt dens Rede i Holbæk Skove) til Cercerisarter 

 og derfra op imod Ammophiler, hvor Paralyserings 

 instinktet naar sin højeste Udvikling, i hvert Tilfælde 

 hos danske Former. For imidlertid at se, hvor fint 

 dette Instinkt her er blevet, og for at se, hvor langt vi 

 ere fra Forstaaelsen af alt paa dette Omraade, kunne vi 

 stille dets Ejendommeligheder hos disse Former ud fra 

 hinanden. Der er, som Fabre o. a. har vist, adskillige 

 Ammophiler, som tage Sommerfuglelarver og paralysere 

 dem saaledes, at Hvepsen stikker sin Braad ind i hver 

 eneste af Dyrets Nerveknuder. Hvorfor, kunne- vi nu 

 spørge, stikker Hvepsen altid sit Bytte i Bugsiden, hvor- 

 for altid i Midtlinien af Bugsiden, i Symmetriplanet, (thi 

 der er jo Nervesystemet beliggende), hvorfor kun i ganske 

 bestemte ikke med ligelig Afstand fra hinanden beliggende 

 Punkter, Nerveknuderne, og hvorfor endelig gyder Hvep- 

 sen ikke mere Gift ind i disse, end at Dyrene kun lammes 

 men ikke dør? Man ser, her er meget, der aldeles ikke 

 er forstaaet, dog tror jeg, at Hovedgrunden hertil maa 

 soges i, at disse Dyrs Form, deres Anatomi aldrig grundig 

 er bleven undersøgt. Kun en sammenlignende biologisk- 

 anatomisk Undersøgelse vilde kunne føre mod en Løs- 

 ning. Disse Ejendommeligheder ved Paralyseringsinstink- 

 tet maa i større eller mindre Grad findes udtalte i 



