389 
mænd, der dog pleje at betragte sig som homines sapien- 
tissimi. 
Hos Slegten Tetragnatha er Hannen udstyret med meg- 
tige Giftkroge, og da den tillige er nok saa stor som Hunnen, 
nærmer den sig denne uden Frygtsomhed, ja den kan næsten 
siges at tiltvinge sig Parringen. Hos de øvrige Former, 
hvor Hannen tilmed hyppigt er betydeligt mindre!) end 
Hunnen, nærmer den sig kun med den største Forsigtighed 
til denne, og hvergang Parringen er fuldfort, styrter den sig 
hovedkulds afsted, for igjen at forsege en ny Parring, om 
Hunnen skulde vise sig villig dertil. Ikke desto mindre 
bliver Hannen ofte fortæret af Hunnen. Det er dog ikke 
hos alle Arter, at Hunnen viser sig saa bidsk overfor Hannen. 
Idetmindste Hannen af nogle Arter, saaledes Epeira cornuta 
og E. quadrata, bærer sig ad paa en ganske fiffig Maade, 
idet den indlogerer sig i Klokken hos Hunnen, inden denne 
er kjønsmoden og sandsynligvis derfor endnu ikke tiltroer sig 
Styrke nok til at angribe Hannen, hvis Selskab den derfor 
nødtvungen taaler og hvis Tilbejelighed den selvfølgeligt er 
villig til at imødekomme, naar den efter det næste (og sidste) 
Hudskifte har naaet Kjonsmodenhed?). Man finder ogsaa kjøns- 
1) Hos de fremmede Slægter Nephila og Argiope er Sterrelsesfor- 
skjellen mellem Kjennene meget vidt dreven. Hos Nephiia plumipes 
Latr. fra Vestindien er Hunnen 29 og Hannen 7 Mm. lang, ja hos 
Argiope Briinnichii Scop. fra Middelhavslandene og Mellemeuropa 
er Hunnen 21 Mm. og Hannen 3,5 Mmm. lang. 
See nærmere herom i Entomol. Tidsskr. Stockholm. Bd. I. 1880, 
p. 171—174. 1 sin Beretning om Videnskabens Fremskridt skrev 
Ph. Bertkau (Arch. f. Nat. 1881, Bd. II, p. 59) om denne min 
lille Afhandling, at de deri indeholdte Bemærkninger »nur ,be- 
kannte Dinge betreffen«. Dette er en meget væsentlig Indvending 
mod min lille Afhandling. Thi uagtet jeg hverken dengang var 
eller nu er nogen boglerd Mand, er det selvfelgeligt mildest talt 
uheldigt at publicere Iagttagelser, der ere velkjendte i Forvejen. 
Og at jeg ikke dengang var vidende om, at lagttagelsen var kjendt, 
vilde vere en lidet tilstrekkelig Undskyldning. Bertkaus Udtalelse 
har jeg ikke glemt i de siden da forlobne tyve Aar; men jeg har 
aldrig, hverken i den ældre eller den nyere Literatur, set nogen 
Angivelse derom. Jeg antager derfor, at Bertkau’s Udtalelse blot 
o 
=) 
