120 



Palaearktické rody a druhy podčeledi Cimicinae. 



Napsal odb. učitel Fr. Mužík. 



Snaha, nabýti jasnějšího pojmu o druzích, vyskytování se, 

 životě a zeměpisném rozšíření těchto zvírat, vedla mne k bedli- 

 vějšímu si jich všímání, jakož i sebrání příslušné literatury a 

 soukromých zpráv vynikajících odborníků a sběratelů. Výsledky 

 práce té, jejíž osou je článek Dr. G. Horvátha, uveřejněný 

 v Annales Musei Nationalis Hungarici 1910, pag. 361, jakož 

 i mnohé jiné zprávy, jež mi týž znalec ochotně dal k použití a 

 za něž mu vyslovuji tuto povinný dík, podávám v následujícím. 

 Podobně ochotně poskytli mi potřebných dat prof. O. M. Reuter, 

 Dr. Th. Hueber a Dr. A. Hensch. Všem budiž můj dík! 



Hmyzové z této podčeledi, jichž »důstojným« zástupcem 

 jest světoznámá, všeobecně nenáviděná a obávaná »štěnice do- 

 mácí* (Cimex lectularius L.), určí se dle těchto znaků : 



Tělo je široké, ploché, velmi způsobilé k prolézání úzkými 

 štěrbinami, barvy žluté až hnědé. Hlava prodloužena je do předu 

 v dosti dlouhý v předu uťatý výběžek, jehož strany jsou téměř 

 rovnoběžný. Tykadla mají 4 články, z nichž třetí a čtvrtý jsou 

 tenčí, než prvé dva. Základní je nejtlustší. Oči složené jsou na 

 povrchu drsně facetovány. Jednoduchá očka, u ostatních pod- 

 čeledi >Cimicid« vyvinutá, zde scházejí. Rypák má tři články, 

 dosahuje k předním kyčlím a ukládá se za klidu do rýhy na 

 spodu hlavy. Štít je široký, v předu vykrojený, na stranách 

 s více méně širokými plátovitými rozšířeninami. Krovky jsou 

 vždy velmi zakrnělé, podobající se pouhým šupinám.*) Zadní 

 křídla scházejí úplně. Žlázy, jimiž vypouštějí tato zvířata odporně 

 páchnoucí tekutinu, jsou na spodu zadohrudí dobře vyvinuty. 

 Nohy jsou jednoduché, se třemi články tarsálními. Část druhého 

 a celý třetí článek hrudní, jakož i všechny články abdominální 

 jsou shora nepokryty a tudíž dobře zřetelný. Celé tělo je více 

 méně chlupaté, kraje štítu a rudimentů krovečních velmi zřetelně 

 brvité. Žijí cizopasně na člověKU, ssavcích a ptácích, živíce se 

 jich krví. Stávají se tím obávanými upíry, kteří oběť svou třeba 

 i k smrti vyssávají. 



*) Co mylně za okridienou lectularius bylo považováno, je příbuzná 

 Lyctocoris campestris. Prof. O. M. Reuter pak dokonce obdržel za štěnici pova- 

 žovanou samičku motýlka Cheimatobia brumata. 



