90 



a mezi stavem jejich okolí; výsledky pozorování pak jsouce 

 opřeny hodnotami velkých čísel, vyjadřují se ve formě nejdoko- 

 nalejší: ve tvaru poměrně jednoduchých rovnic algebraických 

 — zcela dle příkladu pozorování fysikálních neb chemických. 

 Ze základů theorie statistické v biologii uvedeno bylo toto : 



Vlivem souboru různých činitelů biologických [skupiny po- 

 sitivně a negativně účinkujících elementárních příčin, jsoucích buď 

 v rovnováze neb v převaze jedné skupiny] způsobuje se ve 

 množství jednotlivců téhož druhu jistý nejčetněji zastoupený stav 

 (po případě tvar) t. zv. »normální« neb »typický«, od něhož in- 

 dividuální povaha jedinců determinuje odchylky (varianty) od 

 normálního tvaru i jejich množství (rozsah variační). Variace 

 určitého druhu provází každou změnu jistého stavu individua; 

 variační rozsah pak obsahuje řadu variant, které dle okolností 

 mohou se státi tvarem typickým. Variaci poznáváme měřením 

 neb počítáním určitého vždy dle okolností důležitého vnějšího 

 znaku (délky, váhy, barvy, počtu trnů etc.) a zjistíme různé 

 varianty i počet jejích, mezi nimiž ukáže se varianta nejčetněji za- 

 stoupená co tvar normální; počet, kolikráte ta která varianta 

 jest zastoupena, udává příslušnou frequenci. Tedy k empirické 

 řadě variant určíme parallelní řadu empirických frequenci a zná- 

 zorňujeme variaci znaku graficky po způsobu analytické geo- 

 metrie na základě těchto řad tím způsobem, že zvolíce určitou 

 délku za jedničku variant, nanášíme je co body stejně od sebe 

 vzdálené na osu úseček (X) a k jednotlivým variantám zase na 

 osu pořadnic příslušné frequence opět ve vhodných jedničkách 

 délkových. Spojením koncových bodů sousedních frequenci vzni- 

 kne lomená linie, která omezuje s osou úseček variační polygon 

 znaku. Tvar empirických polygonů (resp. lomených linií plochu 

 jejich ohraničujících), zvi. symmetrických dosti přesně shoduje se 

 s polygony pro grafické znázornění Newtonova binomu 

 (o + IT ( — je-li ^í číslo velmi velké). Dle analogie vypo- 

 četl K. Pearson — zakladatel anglické školy statistické a 

 původce čistě mathematického vypracování theorie variačních 

 křivek pravděpodobnosti — rovnici pro všeobecnou křivku pravdě- 

 podobnosti pro (p -j- q)-, z níž odvodil 5 typů variačních 

 křivek dle toho, je-li variace znaku omezená neb neomezená, 

 symetrická neb asymmetrická vůči normálnímu tvaru. Vrcholy the- 

 oretických polygonů variačních — které téměř (ne zcela) sho- 

 dují se s polygony empirickými — leží na těchto variačních 

 křivkách a třeba je během výpočtů zjistiti co průsečíky (ve smy- 



