Tungehvarfven. EJ) 
fångas stundom på 3 till 3 famnars djup. Någon gång går 
den upp i flodmynningar, och enligt BrocH fångas den i Elben 
i trakten af Hamburg och kallas der Elbbutt. Den är ganska 
rofgirig, och slukar ofta smärre fiskar såsom skarpsill, hvitling 
och tobis samt dessutom räkor, enligt P. Onssos!). Enligt 
Skand. Fauna inträffar dess lek i Maj och Juni, och i Göteb:s 
och Bohusl:s Fauna uppgifves senare hälften af Maj såsom dess 
lektid. Den anses bäst under våren och hösten, men är mindre 
värderad än pigghvarfven, såsom tunnare och lösare 1 köttet. 
IV. Slägtet Arnoglossus, BroreeKer. 1862. 
(Verslagen en Mededeelingen der Kon. Akad. van Wetenschappen, 
Afdeel. Natuurk. Dertiende Deel, Jaarg. 1862, pag. 427. — 1862). 
Kälarne och tänderna äro ungefär lika utbildade på båda 
sidor. Munnen är stor, och små tänder förefinnas i enkel 
rad på käkarne, men inga på plogbenet eller gombenen. Venstra 
sidan är ögonsida. Ryggfenan börjar framom öfra ögat, och 
dess och analfenans bakre ändar äro icke böjde öfver på blind- 
sidan, och bådas strålar äro icke grenige. PBukfenorna äro 
skilda från analfenan. Fjällen äro temligen stora och affal- 
lande, och deras frie kant på ögonsidan är hårtaggig. Gäl- 
hålornas mellanvägg är sluten eller hel, och hvardera gälhin- 
nans strålar äro 6, och båda gälhinnorna äro under gälnäset 
förenade och der med cn gemensam bred, fri hudflik. 
Till detta slägte höra 7 arter från de Europeiska och In- 
diska hafven, och vår nordiska fauna räknar 1 art. 
1. Arnoglossus laterna (WaALBAumM). 
Tungehvarfven. 
Kroppens största höjd, med frånräkning af fenorna, inne- 
hålles omkring 3:ne ggr, och lufvudets längd omkr. 41/3—5 
ggr i totallängden, och långs sidolinien förefinnas omkr. 55 
fjäll. Bakom bukfenorna äro 2:ne bakåt rigtade taggar. Fär- 
1) Lunds Univ:s Årsskr. Tom VIII, aftr. p. 10. — 1871. 
