420 «7 Slägtet Solea. 
bilda der en gemensam temligen bred fri och tunn hudflik eller 
hinna, och hvardera har 7 strålar. Bakom gälhinnornas före- 
ning är en mycket kort och trubbig, af nyckelbenen och basi- 
branchiostegalbenet bildad, föga framstående och framåt rigtad 
spets. Hufvudet är på ögonsidan öfver allt tätt fjällbetäckt, 
med undantag af läpparne. På blindsidan är hufvudet, i syn- 
nerhet framtill, upptill och nedtill betäckt af tätt sittande till- 
spetsade och mjuke och korte och emot basen temligen tjocke 
hudtrådar eller så kallade skäggtrådar, som sträcka sig ända 
fram till kanten af nosen, och på den bakre delen är det täckt 
af mer eller mindre sträfva eller taggiga fjäll. Läpparne, som 
å denna sida äro tjockare, förete svaga spår till hudtrådar. Den 
hufvudet betäckande huden är, liksom den för öfrigt å kroppen 
varande, tjock och stark. Från främre delen af sidolinien utgår 
på öfre delen af hufvudet en rad af slemporer, som baktill bildar 
en stark bakåt böjd båge, och derefter går framåt, nästan pa- 
rallel med hufvudets öfre kant, till fram emot nosspetsen. — 
Tänderna äro små, något olikstora (de yttre större), smala, 
tillspetsade, syllika och något böjda samt rörligt fästade, och 
saknas helt och hållet på ögonsidan äfvensom på plogbenet och 
gombenen, och förefinnas endast på de bakre delarne af blind- 
sidans mellankäksben och underkäkshalfva, på hvilka de äro 
kardlikt sittande. Svalgbenständerna äro något gröfre än de 
andra och till en del icke så spetsiga, eller nästan trubbiga, 
men äfven de kardlikt sittande på det större mellersta och det 
bakre öfre tandbärande svalgbenet å hvardera sidan, samt bil- 
dande ett par irreguliera rader på det främsta öfre taudbärande 
svalgbenet å hvardera sidan och äfvenledes på de båda smala 
och lineära undre svalgbenen. Gälräfständerna äro rudimentära, 
glesa och knöllika. — Ryggfenan börjar på öfre kanten af no- 
sen, framom öfra ögat och sträcker sig bakåt, liksom analfenan, 
ända till granskapet af stjertfenans bas, med hvilken den ge- 
nom fenhinna är sammanbunden, dock så, att de äro fullt di- 
stinkta från hvarandra. Den höjer sig framifrån liksom den 
sänker sig bakåt mycket långsamt, och den är jämförelsevis 
låg, så att dess största höjd, som hos honan är belägen obetyd- 
ligt bakom förste !/, och hos hanen något framom midten af 
dess längd, och som bibehåller sig å temligen många strålar, 
utgör mindre än !/, men mera än !/, af hufvudets längd. Den 
liksom de andra fenorna, är inhöljd i tjock hud, och har 72 till 
