Solea lascaris. 433 
som är ungef. den samma, innehålles något mera än 2:ne ggr i hufvudets ; 
d:o. Deras strålar äro 9 till 10 (vanligen 9). — Bukfenorna, som äro fä- 
stade ett godt stycke längre fram än bröstfenornas fästen och strax bakom 
den frie hudkant, som går tvärs öfver gälnäset, äro mycket små, men räcka 
dock väl till början af analfenan. Deras längd är föga mera än hälften så 
stor som bröstfenornas d:o. Deras strålar äro 5. — Stjertfenan är starkt 
afrundad, och dess längd utgör ungef. 3/, af hufvudets d:o. Den har 14 
grenige strålar och å hvardera sidan 3:ne icke grenige stödjestrålar. — 
Fjällen likna dem hos tungan, men äro väl så stora som hennes. ÅA det 
177 mill. långa exemplaret voro de största å ögonsidan 3 mill. långa och 
1!/, mill. breda. De på blindsidan voro något mindre. De äro å båda 
sidor af kroppen sträfva genom ett fält med taggar å yttre sidan vid de- 
ras bakre ände. De afvika för öfrigt från tungans fjäll endast derigenom, 
att de koncentriska strimmorna innanför deras längre sidokanter stå något 
tätare. De äro utbredda öfver kroppen och fenorna på samma sätt som 
hos tungan. — Sidolinien är rät. — Färgen på ögonsidan är liksom hos 
föregående art underkastad vexlingar, och stundom mörkare och stundom 
ljusare. Den är dock i allmänhet vid norra Frankrikes och Englands ku- 
ster gulaktig, stundom stötande i orangegult och stundom blekare gulaktig, 
alltid marmorerad med mörkare dels talrike och smärre och dels glesare och 
större fläckar. Bland desse förekomma stundom äfven någre ljuse eller t. 
o. m. hvite fläckar. Vid Frankrikes vestra kuster är den i allmänhet grå- 
gulaktig och stundom gulbrunaktig, beströdd med svarta punkter, och i 
Medelhafvet är den ljust askgråaktig, variegerad af grönaktigt, eller ock 
gulbrunaktig, med svarte fläckar med violett skiftning, och med gråaktiga 
punkter. Ögonsidans bröstfena har liksom hos tungan vid spetsen en stor 
svart fläck, som är omsluten af en ljus ring vid sin bakre halfdel. De 
vertikala fenorna hafva samme färg som kroppen. Blindsidan är hvitaktig. 
Den är en sydlig art och är allmänt utbredd i Medelhafvet samt fö- 
rekommer äfven vid Spaniens, Portugals, Frankrikes vestra och norra och 
Irlands och Englands kuster, och på ett och annat ställe vid de senare tal- 
rik; och då vi på grund deraf antaga det för möjligt, att den någon gång 
äfven hos oss, liksom en del andra sydliga arter, kan blifva anträffad, hafva 
vi ansett oss böra upptaga den här, för att fästa uppmärksamheten på den. 
— Den bhåller sig på samma slags lokaler som tungan, och öfverensstäm- 
mer med den i lefnadssättet, men skall icke vara så välsmakande som den, 
och mera lös i köttet. 
Ett par andra vid England icke så sällan förekommande arter af detta 
slägte torde äfven här böra korteligen anföras. Båda arterna utmärka sig 
från de föregående 2:ne derigenom, att deras bröstfenor äro mycket små 
och nästan rudimentära. Dessa arter äro: 
Solea variegata (DONOVAN); FRANCIS DAY. 
Längden stiger till omkr. 225 mill. Hufvudets längd innehålles 5!'/, 
—5'!/, ggr i totallängden. Ryggfenan börjar öfver det öfra ögats fram- 
kant. Ögonsidans bröstfenas längd är mindre än längden af endera ögon- 
Lilljeborg : Fiskarne. II. 28 
