486 : Slägtet Esox. 
dera sidan af dess främre ände har det en liten men hos äldre 
temligen tjock och ojemn förbening, med hvilken gombenet med 
sin främre ände artikulerar. Ofvanpå hvardera af dessa förbe- 
ningar och betäckande den ligger en tunnare, men dock fast 
och hård, framtill bredare och baktill tillspetsad, ofvan konvez, 
lång benskifva, som sträcker sig tillbaka närmare nosens bas. 
Båda dessa benskifvor äro temligen långt åtskilda, och mellan 
deras främre ändar är öfre silbensbrosket blottadt, och bakom 
desse ändar betäcka de de yttre sidodelarne af pannbenens främre 
smale delar, och bidraga således till att bilda nosens öfre ben- 
betäckning. Dessa bens homologisering är underkastad någon 
svårighet. Huxneyr säger 1 sina ”Lectures on the Elements of 
Comparative Anatomy”, pag. 175, att deras natur är tvifvel- 
aktig (”doubtful”), men säger sedermera i ”Manual of the Ana- 
tomy of Vertebrated Animals”, pag. 154, att de förmodligen äro 
nasalben, och i så fall skulle gäddan hafva 2:ne par nasalben, 
och de i fråga varande benen vara det 2:dra paret af dessa 
ben. Detta förefaller oss emellertid icke fullt antagligt, och 
det torde knappt hafva sitt motstycke hos Teleostei, ehuru 3:ne 
par nasalben enligt Brönn!) förefinnas hos Lepidosteus bland 
Ganoidei. Till färg och struktur likna de pannbenen, och äro 
alldeles olika de rätta nasalbenen såväl som de andra hudben, 
som. höra till samma grupp som dessa. Då de ligga öfver pann- 
benen och till större delen genom dessa äro skilda från öfra 
silbensbrosket, kunna de ej heller med fog antagas vara förbe- 
ningar, utgångna från detta brosk. Deras utseende antyder 
emellertid, att de, liksom öfra silbenets ben och pannbenen, äro 
bildade genom perichondrisk förbening. Hjessbenen hafva det 
vanliga läget bakom pannbenen och mellan o. pterotica och öfra 
nackbenet. De äro temligen stora och hafva sin största utbred- 
ning på bredden, och betäcka utåt till en del o. pterotica, bakåt 
en stor del af o. epotica och inåt till en stor del öfra nackbe- 
net, så att de ofvanpå detta stöta nära intill hvarandra. Pann- 
benen äro mycket stora, och intaga den vida störste delen af 
det fasta kraniets längd, sträckande sig från strax bakom no- 
sens främre ände till nära kraniets bakre d:o. De äro åtskilda 
genom permanent sutur och äro å sin främre halfdel smala och 
1) ”Osteologisches aus dem Pariser Pflanzengarten”, pag. 22, tab. 3, 
fig. 14, na 1—na 3. 
