250 Slägtet Salmo. 
lektiden deltagit i leken och varit långt uppe i elfvarna, samt 
vid återgången blifvit öfverraskade af vintern, eller ock på 
grund af leken varit för svage för att strax kunna återgå till 
"hafvet. Härför talar följande yttrande af Gister: ”Sedan elfven 
tillfrusit, blir laxen stående der han då är, samt börjar efter 
nyåret få sina fjäll och sin hvita färg igen”. Detta yttrande 
kan naturligtvis endast hafva afseende på sådane blanklaxar, 
som varit i lekdrägt och haft fjällen täckta af en ytterhud, som 
gjort dem mer eller mindre osynliga, samt haft nämnda drägts 
mörke färg. Samme författare anför dessutom, att på hans tid 
en stor myckenhet blanklax stod under vintern nedanför stora 
Edsfallet i Indalselfven. Enligt honom är blanklaxen vid upp- 
gången ganska kräslig (”laggran”) på vattnet och tycker bäst 
om vårvattnet, äfven om detta skulle vara något grumligt, och 
ju högre vårfloden är, desto bättre stiger den upp i elfvarna. 
Vattnets olika temperatur i olika strömmar, om än dessa ej 
äro långt åtskilda, torde ock vara orsaken till, att den uppsti- 
ger tidigare 1 den ena än i den andra, och äfven dertill. att 
den stundom, då 2:ne strömmar utfalla i hafvet nära intill 
hvarandra, uppstiger i den ena, men icke i den andra. Sådan 
vind, som stryker ned långs åt floden och är motvind för blank- 
laxen, befordrar dess uppstigande, och har derför enligt Giszer 
blifvit kallad lazvind. Då blanklaxen uppgår ur hafvet, d. v. 
s. i elfvarnas nedra lopp, går den i stim (”stegar eller duner”), 
som äro ordnåde i tvenne linier, hvilka med hvarandra framåt 
bilda vinkel, på samma sätt som förhållandet är med en del 
flyttfåglar, och honorna (förmodligen de större) gå under lektiden 
främst, och de små hanarne efterst, och de förra hålla sig midt 
i strömfåran. Enligt samme författare ha dessa stim stundom 
varit så stora, att, när de gått högre upp i vattnet, deras gång 
förorsakat ett buller, som hörts på landet ”likt ett stormväder 
eller lindrigt tordön”. Sannolikt var blanklaxen talrikare på 
den tiden än nu, ehuru redan Gistzer började klaga öfver dess 
aftagande, fastän han omnämner, att fiskarena i Ångerman- 
elfven ofta råkade på så stora stim, att de borttogo hela noten. 
Enligt nämnde förf. håller den sig vid uppstigandet efter dju- 
pet och starkaste strömmen, och trifves då i större elfvar bäst 
i 20—24 fots djupt vatten, och den går fortare i lagom ström 
än spak elf, fastän den ibland hvilar i. spakvattnet (”tvedrägt- 
