Blanklaxen. 551 
vatten”). Stundom går den nära vattenytan och visar ryggen 
ofvan denna, och förorsakar ett fräsande ljud i vattnet samt 
plaskar och slår med stjertfenan. Ju längre den kommer upp 
i elfvarna, desto mera saktar den sitt lopp, och behöfver enligt 
GisneR högre upp i Indalselfven, der strömmen är ”jemnstry- 
kande”, 8 dagar för att gå !/, mil, då den längre ned knappt 
behöfver !/, dag till samma väglängd. Om dess uppstigande 
öfver forsar yttrar Gister, att den, då den hvilat sig litet bakom 
stora stenar, vid branta forsar såsom en pil uppspringer 2—3 
alnar öfver vattnet, och gör detta utan synnerlig ansträngning, 
och stundom får man se den stå i öfverste delen af forsen 
(”fors-hufvudet”) i en ”flygande” ström och blott röra stjerten 
något litet, hvarefter den ”stryker sin kos”!). Så snart han då 
kommit öfver ”forsnacken”, slår han med spolen (stjertfenan), 
lika som att dermed betyga sin fägnad: dock faller han ock 
ofta tillbaka, men försöker då sin lycka flera gånger, tills 
han tröttnar, Flera följa efter, då en hoppar förut”. Sedan 
yttrar han: ”När han vill springa, som helst sker mot af- 
tonen, gifver han sig nära under dammen och skjuter sig 
ända upp väl 2 alnar öfver vattnet, och om han hinner så långt 
upp på dammen, der vattnet är svart, går han med hast sin 
väg. När laxen har att arbeta sig upp för strid ström, står 
han halfva dygnet bakom någon stor sten, sedan stiger han 
upp till 60 eller 100 steg, och der som är rätt svår ström, 
skjuter han sig fram och upp om vattnet hela 2 famnar upp 
efter strömmen, att vinna sin resa så mycket snarare. Derpå 
hvilar han, och skjuter -sedan på lika sätt. Hufvudet aktar 
han noga vid slika skott, och faller ned med flata sidan eller 
spolen (stjertfenan) förut. När laxen drifves tillbaka (d. v. 5. 
misslyckas i uppsprånget) vänder han ej hufvudet undan ström- 
men, utan låter strömmen. vräka sig med stjerten förut”. Vi- 
dare: ”Om det ej är väl djupt under fors-fallen, kan han ej 
göra högt språng. När han uppkastat sig till ett par famnar 
1) Vi hafva en gång haft tillfälle att se en blanklax midt i en 
stark ström eller nästan en fors en lång stund stå nära nog orörlig 
med hufvudet mot strömmen, och blott knappt märkbart röra stjerten åt 
. sidorna. Denna förmåga antyder en'egendomlig kraft hos honom så väl 
som hos den följande arten. 
