Loddan. 659 
följa såsom nämndt somlige bardhvalar, nemligen enligt G. O. SARrs . 
Balenoptera rostrata & musculus, den ingående loddan, och 
enligt Corrnett skola desse stundom drifva den för sig med så- 
dan våldsamhet, att den pressas ända upp mot land och att 
de individer, som äro i stimmens mellerste delar, kastas upp i 
luften, och derigenom blir den lättare åtkomlig för fångst. Der- 
för hafva också i allmänhet fiskarena i dessa trakter sett hva- 
larnes närvaro vid loddefisket med blida ögon, och betraktat dem 
såsom gode medhjelpare. Men följden häraf har ock blifvit den, 
att de börjat anse den betydliga hvalfångst, som redan länge 
med framgång i Varangerfjorden bedrifvits af Svenp Foyn, så- 
som skadlig för loddefisket. Hufvudsakligen för att undersöka 
dessa förhållanden samt taga kännedom om loddefisket i all- 
mänhet var det, som Prof. G. O. Sars 1879 af regeringen er- 
höll i uppdrag att å ort och ställe anställa de undersöknin- 
gar, för hvilka han i den ofvan citerade ”Indberetningen til 
Departementet for det Indre” redogjort. Uti denna redogörelse 
har han emellertid yttrat, att hvalarne icke hafva något vä- 
sentligt inflytande på loddans ingång, utan att denna, såsom 
på förhand kunde antagas, helt naturligt är beroende deraf, att 
den måste ingå för att söka passande lokaler för äggläggnin- 
gen, och att den återgår till hafs, sedan denna blifvit full- 
gjord, antingen hvalar förefinnas, som vilja stänga vägen för 
den, eller icke. Deremot är han öfvertygad, att ”rent fysisk- 
meteorologiska förhållanden”, och i synnerhet hafsvattnets tem- 
peratur, härvid utöfva den största inverkan, och att en ovan- 
ligt låg temperaturgrad i de öfre lagren af hafsvattnet (stun- 
dom uppkommen genom en hastig smältning af snön och ett 
deraf följande starkt tillflöde af snövatten) verkar störande och 
hämmande på loddans ingång, hvilken sannolikt äfven är be- 
roende af de herskande hafsströmmarne, och hvilken för öfrigt, 
enligt hvad redan ofvan blifvit anfördt, långt innan Forss hval- 
fångst började visat sig vara mycket vexlande, och stundom 
t. o. m. för längre tid helt och hållet uteblifvit. Ehuru 
detta i allmänhet torde vara obestridligt, kunna dock stundom, 
såsom Conrett uppgifvit, tillfällen inträffa, då de förföljande 
hvalarne pressa loddestimmen närmare upp emot landet, liksom 
stundom den dessa stim i samlad trupp anfallande sejen verkar 
störande på deras ingång, och stundom åstadkommer till en viss 
grad oordning och upplösning af dem. 
/ 
