704 Slägtet Coregonus. 
tänderna på grund af födoämnenas beskaffenhet så småningom upphört att 
användas till dessas gripande. Det ligger nära till hands, att uti den med 
dem så nära Ööfverensstämmande slägttypen Stenodus söka deras härled- 
ningsform, men denna hypotes uppbäres dock icke af det förhållandet, att 
de sikformer, nemligen siklöjorna, som eljest i sin byggnad mest närraa 
sig till denne slägttyp, uti tandbyggnaden från den mest afvika. 
Anm. 2. Enligt föregående anmärkning förete siklöjorna hos oss uti 
munnens tandbeväpning en efter utseendet konstant afvikelse från de egent- 
lige sikarne, då de helt och hållet sakna tänder å mellankäksbenen. Till 
denna skiljaktighet kan äfven läggas den, att deras mellankäks- och öfver- 
käksben äro betydligt olika de senares. Siklöjornas mellankäksben äro 
mindre !) och af en svagare byggnad än de egentlige sikarnes, ehuru dessa 
ben hos blåsikarne förete i detta afseende en tendens till närmande 
till de förra. De äro papperstunna och genomsigtiga och af en nästan 
lancettformig form, samt högst vid den inre änden, och derifrån sänkande 
sig så småningom emot den yttre, som är trubbigt tillspetsad. Deras öfre 
kant är visserligen något tjockare än deras nedre d:o, hvilken nästan är 
hinnartad, men äfven den förre är dock helt tunn, och de båda lameller, 
hvaraf de äro bildade, äro upptill så väl som nedtill fullständigt samman- 
smälta. Ungefär på midten af hvartdera benets längd, å inre sidan, bildas 
af den inre lamellen medelst en utstående afrundad kant en baktill och 
nedtill tydligen begränsad konkav ledyta, för artikulationen med den nedre 
och mindre af de båda ledknappar, som förefinnas vid den främre. änden af 
öfverkäksbenet. På grund af läget å inre sidan af hvartdera benet för 
denna ledyta hafva mellankäksbenen erhållit den för dem hos siklöjorna 
utmärkande rigtningen framåt. Å benets öfre kant ofvan denna ledyta är 
ett litet uppstående trubbigt utskott. Siklöjornas öfverkäksben äro dere- 
mot jemförelsevis större än de hos de egentlige sikarne, samt af en mera 
långsträckt och nästan jemnbred form. Såsom redan är anfördt, har deras 
öfverkäksben vid den främre, starkt inåt böjde änden 2:ne ledknappar: en 
större öfre, för artikulationen med gombenets främre ände och ethmoid- 
brosket, och en mindre undre, för artikulationen med mellankäksbenet, och 
å den vid denne ände varande gemensamme halsen för båda ledknapparne . 
är undertill en urbugtning, i hvilken den bakre delen af mellankäksbenet 
är inpassad. Benets undre kant i denna urbugtning är jemnt afrundad, 
och urbugtningen är skarpt begränsad baktill. Den bakom urbugtningen 
varande delen af benet utgör den vida störste delen, eller ungef. "j,, af 
dess längd. Det vid öfverkäksbenet fästade jugalbenet är af en långsträckt 
nästan sabelformad form. — De egentlige sikarnes mellankäksben äro i 
allmänhet jemförelsevis något större, tjockare och högre än siklöjornas, samt 
af en mer eller mindre triangulär och böjd och ojemn samt bakåt eller 
utåt tillspetsad form, ehuru underkastade betydliga vexlingar. Liksom hos 
siklöjorna äro de tjockast upptill och här i öfre kanten mer eller mindre 
ojemna och stundom inskurna och med radiära fåror. Något innanför 
1) Hos ett exemplar af omkr. 200 mill:s totallängd var hvartdera 
benet 3'!/, mill. långt och 1!/, d:o högt vid den inre änden. 
