Gråsiken. 745 
förefinnas i inre kanten å de längre gälräfständerna 40—50 
fine och till stor del alternerande taggar. Hos de mindre 
exemplaren äro de färre. — Ryggfenan börjar på ett afstånd 
från nosspetsen, som innehålles omkr. 23/, till 23/, ggr i to- 
tallängden, och dess höjd utgör omkr. ?/; till 8/; (vanligen om- 
kring 3/,), och dess längd omkr. !/- till 2/, af hufvudets d:o0. 
I afseende på formen och strålarnes antal öfverensstämmer den 
med den samma af föreg. underart. — Fettfenan liknar den 
senares. — AÅnalfenan börjar på ett afstånd från nosspetsen, 
som utgör omkr. 3/5; till 2/, af totallängden, och dess höjd, som 
oftast är mindre än dess längd, men stundom är i det närmaste 
lika med denna, och någon gång är större än den samma, är 
stundom i det närmaste lika med, och stundom mindre än, och 
mera sällan större än !/, af hufvudets längd. Dess strålar äro 
16 till 17. — Bröstfenorna äro temligen små, och deras längd 
utgör omkr. ?/, till ”/; af hufvudets d:o. Deras strålar äro 13 
till 17. — Bukfenorna äro vanligen fästade något framom, 
men stundom under och någon gång!) bakom ryggfenans midt. 
Deras strålar äro 11 till 12, och i förra fallet finnes en rudi- 
mentär sådan utanför basen af den ytterste. Deras längd är 
stundom något mindre än (i synnerhet hos de större), stundom 
ungef. lika med (i synnerhet hos de mindre), och någon gång 
t. o. m. större än längden af bröstfenorna. Bihanget ofvan deras 
bas har vanligen mellan !/, och !/; af bukfenans längd, och 
ernår stundom !/; af denna. — Stjertfenan är mer eller min- 
dre djupt inskuren, med mer eller mindre tillspetsade flikar, 
och längden af dess längste strålar, som merendels är mera än 
dubbelt större än den samma af dess mellerste d:o, är stundom 
ungef. lika med, stundom något större och stundom något min- 
dre än hufvudets d:o. Dess strålar likna dem af föreg. under- 
art i antal m. m. — Fjällen äro jemförelsevis något större än 
hos föreg. underart, och täcka hvarandra mera fullständigt på 
framryggens sidor (hvarest deras blottade del har en i vertikal 
rigtning nästan ovalt-elliptisk form), och för öfrigt i allmänhet 
i högre grad än hos den samma. Vi hafva för öfrigt under 
föregående underart anfört de utmärkande karaktererna hos fjäl- 
len hos den här i fråga varande underarten så väl som hos de 
1) Hos en hane af den form, som af SMITT fått namnet Cor. aspius, 
> nemligen den från Qvickjock. 
