r>5 



branchiis 24 pectijiatis rubris, operculo pedicellato clavato apice truu- 

 cato lævi. (Dentaliiim arictinum, Miill. Zool. dan. Prodr. pag. 236.) 



Et Beviis paa hvor usikker et Dyrs Bestemmelse efter dets Skal alene er, og til 

 hvilke feilagtige Sammenstillinger en saadan Fremgangsmaade kan lede, afgiver nærvæ- 

 rende Serpula. O. Miiller, som forst har beskrevet Skallen, men ikke kjendte Dyret, hen- 

 forte den til Dontalierne, forledet dertil ved Skallens Form og Lighed med disse. Og vir- 

 kelig har denne saa meget tilfælles med Dentalierne, at man neppe skulde kimne ahne, at 

 Beboeren var saa forskjellig fra dem, som man vil finde den, I mange Henseender er vist 

 en total Revision af alle Skaldyr onskelig og nodvendig. I Linnes Tid beskjæftigede man 

 sig for det meste alene med Skallernes torre og lidet frugtbringende Studium, hvorved en 

 Mængde feilagtige og imaturlige Sammenstillinger kom ind i Systemerne. I de nyeste 

 Tider har man vel været . omhyggeligere for |at lære at kjeude selve Beboerne; men soiji 

 oftest hir man ladet det beroe med Undersogelsen af nogle faa Arter af enhver Slægt, og 

 stillet de ovrige under de respective Slægter alene efter Skallens Lighed. Hvormange Feil 

 der alligevel derved kan indlobe, vil Enhver let indsee. Det er ikke alene Slægterne, men 

 ogsaa alle de forskjellige Arter, som ere stillede derunder, som trænge til at revideres og 

 de i dem boende Dyr at undersoges. 



Dyret, som beboer denne urigtig saakaldte Dentalium, er en fuldkommen Ser- 

 pula. Kroppen er temmelig nedtrykt, lang og smal, bagtil efterhaanden tyndere, og be- 

 staaende af mangfoldige utydelige tætte Ringe. Paa den forreste Deel af Legemet seer 

 man en tværstribet flad Deel ligesom et Thorax, paa hvis Sider sidde en Rad af Borste- 

 knipper, hvoraf der var 5 paa hver Side. Paa den forreste Ende af Kroppen forlænger 

 Huden sig i 2 tynde Lappe, der omfatte Basis ^af Gjellerne. Disse sidste bestaae af 24 

 fjærede Gjelletraade. Paa en lang tynd Stilk bemærker man det kolleformige i Enden lige 

 afstumpede kalkagtige Laag, hvormed Dyret, naar det trækker sig tilbage ind i Skallen, 

 ganske kan tillukke denne. — Farven er paa Kroppen bleg rodlig og noget gjennemsigtig, 

 saa at Tarmkanalen, der er lige .og tæt bag Thorax har en liden Udviduing, skinner igjen- 

 nem. Laaget er lysebrunt, dets Stilk hvid. Gjellerne ere purpurrøde, den nederste Halv- 

 deol blegere, og midtpaa et hvidt Tværbaand; Smaatraadene ere hvide. Ikkun Gjellerne 

 strækkes ud af Skallen og man seer intet mere af Kroppen. I rolig Tilstand ere de saale- 

 des udbredte som Afbildningen Fig. 33. a. og c. viser; det allerringeste man rorer ved 

 dem, trækkes de med eet hurtigt ind i Skallen, og komme forst frem efter lang Tids For- 

 16b. Saaiedes har jeg fundet Dyret i mange af mig undersogte Skaller. 



Skallen har Miiller 1. c. kort men ret godt beskrevet. Den er meget smal, regel- 

 raæssig, nemlig noget buedannet omtrent som en Sabel, idet den forreste tykkere Deel, 



