22 
skaper, på samma sätt som ingen menniska är den andra 
i allo lik, om ock alla ega de egenskaper, som utgöra 
menniskans utmärkande karakterer. Vill man derföre för- 
mera en erhållen kulturform med alla dess individuella 
egenskaper, måste man söka att, så att säga, dela in- 
dividen. 
Och detta kunna vi äfven. Hvarje växt, hvarje träd 
utgör väl en individ, men dock endast i samma mening 
som en korall, i hvilken de särskilda smådjuren äro med 
hvarandra sammanlänkade till ett helt, i hvilket det, som 
gagnar det enskilda, äfven gagnar det hela. Växten, trädet 
är således egentligen en koloni, ett samhälle, i hvilket 
knopparne äro individerna; dessa, ursprungna ur samma 
stam, närda af samma safter, innerligt till ett helt för- 
enade, öfverensstämma så med -hvarandra till alla sina 
egenskaper, att enhvar kan anses såsom en ny oförändrad 
upplaga af den andra. Och dessa knoppar kunna utan 
det helas undergång skiljas från moderstammen och bilda 
nya samhällen, öfverensstämmande med det ursprungliga 
till (snart sagdt) alla delar; det är detta vi städse se upp- 
repadt vid sticklingars sättande, ympning och okulering, 
rotknölars plantering o. s. v. Endast på — så att säga — 
omvägar kan man sålunda med säkerhet förmera och be- 
vara dessa konstprodukter. 
Men äfven vid frambringandet af dessa i sjelfva verket 
obetydliga och förgängliga produkter stöter man mången 
gång på oväntade svårigheter, som det ännu ej lyckats — 
och måhända aldrig skall lyckas — att öfvervinna. Jag 
nämnde nyss, huruledes man genom hybridisering lyckats 
åstadkomma nya och, upprigtigt sagdt, ganska anmärk- 
ningsvärda växtformer, men många äro ock de misslyckade 
