30 
jande elden, ofta anlagd af menniskan, uppträder på brand- 
platsen först en lågväxt buskvegetation; afbrännes ytterli- 
gare denna, uppträda först stora massor af en reslig orm- 
bunke (Pteris caudata), men denna måste snart lemna 
plats åt ett grått, med stinkande klibbighet höljdt gräs 
(Tristegis glutinosa), hvilket knappast tål äfven den all- 
männaste växt bland sig och gifver åt vida landsträckor 
en dysterhetens sorgliga prägel. Alla ursprungliga växter 
äro totalt försvunna, ända tilldess de vissnade resterna af 
nämnda gräs-slag hunnit så täcka marken, att nya gräs- 
tufvors uppkomst deraf förhindras; buskar (Baccharis- 
arter) börja då åter att innästla sig och efter ett eller 
annat decennium börja dessa — såvida menniskan ej åter 
störande ingriper — att lemna rum åt träden. 
Man behöfver dock ej fara öfver land och haf för att 
finna dylika förhållanden, ty äfven vårt eget fädernesland 
lemnar allt för många exempel härpå. Man behöfver blott 
kasta en blick på dessa svedjeland, genom hvilka — nu 
lyckligtvis mindre än förr — menniskan så ofta gifvit ett 
lysande bevis på sin kortsynthet. På dessa sköflade marker, 
der ej blott all vegetation utan äfven sjelfva matjorden till 
en stor del blifvit af elden förstörd, infinner sig först en 
mängd af dessa växter, hvilkas frön och frukter genom 
det vid desamma fästade fjunet af vinden lätt kunna vidt 
och bredt kringföras, men inom kort tid hafva äfven dessa 
ej sällan lemnat plats åt en torftig vegetation af ljung, 
lingon, mjölonris och dylika torra småbuskar, hvilka förmå 
att upphemta en mager föda ur den torra jorden, så vida 
den ej blifvit så utmärglad, att endast björnmossa och laf- 
arter på densamma kunna trifvas. Då vi låta blicken fara 
öfver dessa ödsliga sträckor, som nu äro bekanta under 
