32 
eller några få kulturväxter, veta vi mer än väl, liksom det 
är lätt att inse, hvilken olika utbredning vissa växtarter 
derigenom erhålla. Så är t. ex. hvetet ej längre inskränkt 
till Mindre Asiens och Mesopotamiens kullar, utan odlas i 
nästan alla tempererade länder: riset finnes nu ej blott på 
Ost-Indiens sumpmarker, utan lemnar millioner menniskor 
föda i hela det varma Asien, 1 Amerika och till och med 
i södra Europa; brödfrukt-trädet utvecklar ej blott på 
Stilla hafvets öar utan snart sagdt i alla tropiska länder 
sina stora, närande frukter; vinrankan har från trakterna 
kring Ararat, der den i Noachs liksom än 1 våra dagar 
förekommer 1 vildt tillstånd, följt europeen snart sagdt öf- 
ver hela verlden, till Nord-Amerika, Goda Hoppsudden och 
Nya Holland; chinabarksträden hafva från Andesbergens 
sluttningar förflyttats till Ost-Indien och Java, der stora 
skogar af desamma nu lemna material till det af dessa 
träd hemtade, så vigtiga läkemedlet, — mångfaldiga andra 
likartade exempel att förtiga. Ett dylikt införande af kultur- 
växter kan stundom till den grad ändra ett lands utseende, 
att man vid tanken på detsamma mindre fäster sig vid 
den ursprungliga, inhemska floran, än vid den genom men- 
niskan införda. 
»Kennst du das Land, wo die Citronen bläh”n, 
im dunkeln Laub die Gold-Orangen gläh'n>, 
frågar skalden, och hvilkens tanke flyger ej vid dessa ord 
till det sköna Italien? Men få besinna dervid, att orange- 
lundarna äro af ett relativt sent datum, i det att först i 
det 3:dje århundradet e. Chr. detta träd derstädes begynte 
att odlas. Och ej blott dessa träd saknades då på Italiens 
jord; en mängd af de kulturväxter, som nu der i stor 
skala odlas (såsom hvita mullbärsträdet, majsen, riset, 
