41 
sig öfver jordklotet. Den behöfver blott en gång inkomma 
i ett land för att sedan med vindens tillhjelp kringsprida 
sina med fjun försedda frukter, och sin egenskap af kosmo- 
polit visar den äfven derigenom, att det är hufvudsakligen, 
sedan jernbanor i större skala börjat byggas, som den, 
följande dessa och ofta i milliontal uppträdande på jern- 
vägsbankarne, spridt sig från land till land. Lyckligtvis 
är denna ingen skadlig växt; annat har förhållandet varit 
med en först i början af 1840-talet likaledes från norra 
Amerika till England händelsevis öfverförd vattenväxt, 
Anacharis Alsinastrum, som nu så otroligt förökat sig 
1 Themsen och andra floder, att man nödgats uppoffra 
stora summor för att hålla den inom så pass behöriga 
gränser, att denna "verldshandelns pulsåder" ej genom 
densamma måtte tilltäppas. Lika obehaglig bekantskap 
med samma växt har man äfven gjort i Elben och några 
andra tyska floder. 
Ehuru Sverige, jemfördt med åtskilliga andra länder, 
stått i en mindre liflig förbindelse med utlandet, har dock 
äfven dess flora på detta sätt blifvit bevisligen riktad med 
ett ej alldeles obetydligt antal arter, såväl från Europas 
sydligare trakter som från andra verldsdelar. Sådana äro 
t. ex. den ofvan nämnda Erigeron canadensis, Dipsacus 
pilosus, Tragopogon porrifolius, Lycium barbarum, Re- 
seda lutea, Diplotaxis-arterna, Oxalis stricta, Oenothera 
biennis m. fl. — ja, om man vill tro den Halländska folk- 
traditionen, den nu i hela Halland och en stor del af Skåne 
såsom ogräs högst besvärliga gula prestkragen, om hvilken 
finnes en tradition eller legend, åt hvilken man dock måhända 
kan tillerkänna mindre värde för dess historiska sanning, 
än såsom ett vackert bevis på folkets tro på en Nemesis 
