50 
tager i betraktande kropparnes uppkomst och fortvaro eller 
deras form och inre byggnad. Annorlunda gestaltar sig frå- 
gan, då det gäller att skilja mellan växterna och djuren. 
Väl är det ingen svårighet att afgöra, till hvilken af dessa 
afdelningar lejonet och fjärilen, eken och gräs-arterna böra 
hänföras, men stiger man ned till de ofullkomligaste, minst 
utvecklade af såväl det ena som det andra slaget, skola vi 
finna en sådan öfverensstämmelse i alla afseenden, olikhe- 
terna så obetydliga och omärkliga, att man ännu ej mäktat 
att om alla fälla definitiv dom. Ännu för ej längesedan 
var man villrådig, huruvida man skulle anse våra vanliga 
tvättsvampar såsom växter eller djur — och då sådant kan 
inträffa med så stora naturföremål, huru mycket lättare 
bör ej då ovisshet uppstå, när frågan gäller en mängd före- 
mål så små, att de endast med mikroskopets tillhjelp kunna 
upptäckas. 
Man må dock ej föreställa sig, att kännetecken, karak- 
terer för dessa hufvudgruppers åtskiljande saknas; tvärtom, 
så mänga sådana hafva blifvit uppgifna, att man snarare 
stannar i en embarras de richesse: Beklagligtvis äro de 
dock, så godt som utan undantag, föga tillförlitliga och 
lemna oss 1 sticket just vid de tillfällen, då de allra bäst 
behöfvas, så att man till sist måste — med förkastande af 
alla andra — blott fasthålla den gamla satsen, man kunde 
nästan säga trosartikeln, att djuren ega, växterna sakna 
känsel och frivillig rörelseförmåga. Äfven med antagande 
af rigtigheten af denna sats måste man dock medgifva, 
att afgörandet, huruvida dessa egenskaper saknas eller före- 
finnas, ej alltid är det lättaste, ja, upprigtigt taladt, när 
frågan gäller de lägre bildningarne, rent af omöjligt. Att 
för öfrigt hos de högre växterna en mängd olikartade 
