12 
förkastas. Af det vi sålunda ännu i dag se ske framför 
våra ögon, kunna vi med temligen stor grad af visshet 
sluta till det, som skett för tusende år tillbaka; vi kunna 
få en föreställning om de vigtigaste och kraftigaste medel, 
som menniskan användt — och ännu använder — för väx- 
ternas erdfrande till uppfyllande af ett eller annat föresatt 
ändamäl. 
Växterna, liksom allt annat i verlden, äro underka- 
stade vissa oföränderliga lagar, naturlagarne, och att upp- 
häfva dessa förmår menniskan icke, hon må vara "skapel- 
sens herre" huru mycket hon vill. Hennes inflytande på 
växterna är derföre och måste alltid blifva inskränkt till 
det, som naturlagarne medgifva; äfven de ur mensklig syn- 
punkt största förändringarne uppstå ej i strid med dessa 
lagar, utan endast genom att begagna och leda dem till 
ett visst mål lyckas det menniskan understundom att se 
sin önskan uppfyld. Äfven här bestyrkäs den vise Bacos 
ord: "nature non imperatur nist parendo", herravälde 
öfver naturen ernås endast genom lydnad för dess lagar. 
Och hvilka äro då de medel, som menniskan måste 
begagna, de krafter, hon måste sätta i verksamhet, för att 
med användande af naturlagarne se sina afsigter i detta 
afseende uppfylda? - De äro i sjelfva verket ganska simpla 
och enkla. 
Vi hafva redan 1 början af deita vårt föredrag påpe- 
kat, hvad för öfrigt den alldagliga erfarenheten ögonsken- 
ligen visar, huru tillförseln af en rikare näring ej försum- 
mar att visa sitt inflytande på kulturväxterna genom des- 
sas uppträdande i en yppigare, frodigare gestalt. Och 
denna rika näring, den må nu direkt inblandas i den jord, 
i hvilken växten odlas, eller erhållas derigenom, att medelst 
