10 
«Våra trädgårdar äro ingalunda några förädlings-instituter, 
inga blomstergudinnans lustgårdar, utan fastmer försörj- 
nings-inrättningar för svaga, eländiga cretiner, kuranstalter 
för pysslingar, tjockmagar, klumpfotingar, uppblåsta grann- 
låtsnarrar, bleksigtiga sjuklingar, kort sagdt för växtverl- 
dens ömkligaste proletärer, för hvilka t. o. m. den utmärk- 
taste kuranstalt ej kan lofva någon bättring". Detta är 
hårda, starka ord — icke sannt? — men det ligger en 
ej ringa grad af sanning deri, — och dock kan man ej 
undgå, att till slut med samma författare utropa ett: "Heil 
der Pflanzencultur!'” 
I det ofvan anförda hafva vi påpekat, huruledes snart 
sagdt hvarje växtens del hos en eller annan art undergått 
betydande förändringar och omgestaltningar, men det åter- 
står att besvara den frågan: huru har detta tillgått, hvilka 
medel hafva blifvit använda, hvilka krafter hafva blifvit 
tagna i anspråk? Att i hvarje särskildt fall påpeka detta 
är svårt, ja rent af omöjligt, då en del af dessa kultur- 
former redan räkna flera hundra, ja flera tusen års anor, 
under hvilka de bibehållit sig oförändrade. Så t. ex. vet 
man med säkerhet, att flera ännu odlade äppleslag redan 
för nära två tusen år sedan voro kända och planterade. 
De växt-rester, som anträffats bland lemmningarne af de 
bostäder, som stenålderns folk åt sig uppbyggt på pålar i 
Schweizer-sjöarne; afbildningar och förkolade växtlemnin- 
gar, som uppgräfts i Pompeji; afbildningar i de Egyptiska 
tempelruinerna och pyramiderna samt i mumie-kistor an- 
träffade sädesax — allt vittnar derom, att en del ännu i 
dessa trakter odlade former af kulturväxter redan i dessa 
för längesedan hänsvunna tider i nämnda trakter varit 
odlade och sedan dess bibehållit sig oförändrade samt 
