102 
olikhet äfven sträcker sig till de öfriga delarne, skola vi 
framdeles uppvisa. 
Vare sig nu, att roten under sitt första uppträdande 
visar sig under den ena eller den andra af dessa former, 
så förblifva dock sällan de sålunda utvecklade hufvudstam- 
marne ogrenade. Det dröjer ej länge, förrän de grena sig 
eller, rättare, förrän från de inre delarne nya små- eller 
bi-rötter utveckla sig, hvilka åter i sin ordning kunna 
mer eller mindre förgrenas. Den under jordytan befintliga 
delen af en växt (t. ex. ett träd) bildar derigenom en 
krona, ej sällan mera komplicerad och utbredd, än den 
öfver jorden varande. Lyckas det att åtminstone någor- 
lunda oskadad upptaga denna rot och frigöra den från 
den vidhängande jorden, skådar man ett virrvarr af rot- 
tågor, ofta i hvarandra inflätade och intrasslade — och 
första tanken blir den, att man här har framför sig ett 
visserligen för sitt ändamål särdeles lämpligt organ, men i 
hvilket ingen ordning eller symmetri kan spåras, utan 
endast ett godtyckligt och nyckfullt chaos. Ett närmare 
studium visar dock, att detta lika litet här som annorstä- 
des 1 växtriket är förhållandet; en sträng regelbundenhet, 
en nästan mathematisk noggrannhet råder här liksom hos 
växtens öfriga delar, äfven der menniskans slöa och skumma 
blick först blott skådar oreda och konfusion. Alla dessa 
birötter sitta nemligen i bestämda rader (2—5 till antalet, 
olika hos olika arter och växtgrupper) längs de större rot- 
tägorna. 
Så uppkommer och utvecklar sig roten ur fröet. Att 
emellertid rötter äfven på annat sätt kunna bildas, derom 
vittnar den dagliga erfarenheten. En hvar, som satt en 
stickling, vet mer än väl, att nya rötter kunna äfven ur 
