103 
sjelfva stammen framkomma och sedan fullgöra samma 
förrättningar, som de ur fröet utvecklade. Det är för öf- 
rigt ej blott vid sådana tillfällen, då en växtdel blifvit 
skild från sin ursprungliga rot, som andra, nya sådana 
bildas. Hos åtskilliga arter utvecklas nemligen normalt 
från stammen, ofta högt öfver jordytan, nya rötter, hvilka 
söka nå jorden eller något annat föremål för att deri fästa 
sig och förgrenas. Så se vi på murgrönan, sådan den i 
våra boningsrum odlas, stammen flerestädes liksom knottrig 
af större eller mindre vårtor eller trådar. Komma dessa 
att hvila mot en trädstam, en klippvägg e. d., utvecklas 
dessa slumrande rottrådar till långa knippen af rötter, 
hvilka tätt och innerligt fästa sig vid nämnda föremål och 
stöda de späda rankorna, så att murgrönan, slingrande sig 
uppför trädstammarne och från gren till gren, ej sällan 
i sydligare trakter tyckes med sina äfven om vintern grön- 
skande blad bilda höga gröna kolonner eller svajande guir- 
lander mellan de kala träden. 
Dylika med luftrötter försedda växter äro 1 vårt nord- 
ligare klimat få och mindre i ögonen fallande. Annat 
är förhållandet i varmare luftstreck, der dylika ej sällan 
1 förvånande mängd och yppighet uppträda. Betrakta vi 
t. ex. afbildningen af en tropisk urskog — då det är be- 
skärdt så få bland oss att få se en sådan i verkligheten — 
så se vi bland dessa gigantiska stammar, dessa kolossala 
bladformer och denna yppiga rikedom af växtformer, som 
trängas med hvarandra, huru än sjelfva trädens grenar 
utsända långa rep- eller skruflika rottågor, på mångfaldigt 
sätt snodda om hvarandra, än på trädstammarne kring- 
krypa andra busk- eller ört-artade växter, hvilka jemte 
slingerväxter af mångfaldiga slag sammanfläta det hela till 
