105 
i sjelfva verket hafva många framstående botanister, ja till 
och med LIinsk sjelf, i detta afseende begått felsteg. 9Sa- 
ken är dock af ej ringa betydelse, hvarföre vi torde kunna 
fasthålla, ej blott att roten är den växtdel, som utvecklar 
sig nedåt, utan äfven att den alltid saknar blad samt att 
dess tillväxt ej sker omedelbart i yttersta spetsarne, utan 
att dessa äro täckta af en s. k. rotmössa. 
Detta sistnämnda torde förtjena en närmare förkla- 
ring. Betrakta vi en stam eller en gren, så finna vi med 
lätthet, att nybildningen sker i sjelfva spetsen, att der är 
(så att säga) sjelfva lifshärden, ur hvilken nya delar städse 
framgå, allt dock under det att dessa nybildade delar se- 
dan kunna till en tid tilltaga i längd. Så t. ex. med års- 
skottet af ett träd. Detta, bildadt i sjelfva spetsen af ett 
äldre årsskott och sjelft egande sina yngsta delar i sin 
öfversta topp, förlänges sedermera under sommarens lopp 
eller liksom uttöjes, så att afstånden mellan de på det- 
samma sittande bladen förstoras under årets hela vegeta- 
tionsperiod. Icke så med roten. Ej nog dermed, att ett 
nybildadt stycke af densamma ej mera förlänger sig, utan 
bibehåller den längd, som det en gång vid sin bildning 
erhållit, så är dessutom det ställe, hvarest de nya delarne 
bildas, beläget ej 1 sjelfva yttersta spetsen utan ett stycke 
ofvanför densamma. Skulle den yttersta spetsen vara den 
punkt, i hvilken lifsverksamheten vore liksom koncentrerad, 
huru lätt kunde den ej då under rotens framträngande 
bland sten och grus blifva skadad och dess vidare utveck- 
ling derigenom hämmad? Det behöfves derför ett — om 
ock tunnt — skyddande lager. Ett sådant finnes äfven, 
omgifvande vegetationspunkten såsom en hylsa eller tuta”), 
”) Vill man se denna, måste man med allra största försigtighet fri- 
