107 
öfvergår 1 stället till att kasta en hastig blick på detta 
organs bestämmelse, d. v. s. på dess gagn för växtens lif. 
I första rummet hafva vi då att anmärka rotens funk- 
tion såsom ett fasthållande och till följe deraf stödjande 
organ. Under det att djuren, såsom bekant är, i allmän- 
het kunna fritt röra sig 1 rummet för att välja sin föda, 
så äro växterna deremot i allmänhet genom sina rötter 
fästade i jorden. De undantag, som derifrån finnas, äro 
ej synnerligen talrika. Så t. ex. ligga några vattenväxter 
löst flytande på vattnet och låta sig drifvas af vind och 
våg, hvarpå den s. k. "andmaten" (Lemna), hvilken såsom 
ett grönt täcke ej sällan visar på gamla dammar och an- 
dra stillastående vatten, kan tjena såsom ett ur vår flora 
hemtadt välbekant exempel. Detsamma skulle man ock 
måhända kunna säga om den alg-art "), hvilken är bekant 
under namnet "”Sargasso” och bildar det s. k. gväshafvet 
eller Sargassosjön 1 Atlantiska hafvet, hvarest hafsytan på 
flera hundra qvadratmil nästan täckes af dess lefverbruna 
massor, hvars toppar uppskjuta öfver vattenytan och gifvit 
anledning till att tala om ”simmande ängar” i oceanen. 
Men om nu ock rötterna tjena till att fasthålla och 
stödja växterna, så besitta ej alla växter denna förmåga i 
lika grad. Hos en del växter visa de nemligen en större 
benägenhet att nedtränga på djupet, hos andra att utbreda 
sig nära jordytan. Härpå beror, såsom lätt inses, till en 
stor del den större eller mindre kraft, hvarmed de kunna 
motstå vindarnes våldsamhet. Midt i stormarnes raseri stå 
eken och tallen, med sina djupgående rötter, lugna och 
”) I sin första början torde dock denna växa fästad på hafsbottnen, 
men sedan derifrån bortslitas och af hafsströmmarne sammanföras till de 
ofvan omnämnda storartade massorna. 
