108 
oskadda, medan granen och pyramidpoppeln, med sina 
nära jordytan krypande rötter, ofta kullstörtas af långt 
mindre häftiga vindar. 
Då jag nyss nämnde, att rötterna tjena till att fästa 
växterna vid jorden, skedde detta med den nödvändiga och 
försigtiga reservationen: "i allmänhet". Jag har nyss på- 
pekat några vattenväxter såsom undantag, men ännu mera 
i ögonen fallande och anmärkningsvärda äro de ingalunda 
fåtaliga, hvilka äro fästade på andra växter. Komma vi 
in i ett större orangeri, saknas der i våra dagar knappast 
några af dessa egendomliga orchideer, hvilka kunna räknas 
till de tropiska urskogarnes förnämsta skönheter. Fästade 
vid gamla murknande grenar eller på stammarnes skrofliga 
bark, väcka de ej blott genom egendomligheten i sitt växt- 
sätt, utan ännu mer genom sina fantastiska, ofta prakt- 
fulla blommor en välförtjent uppmärksamhet — och det- 
samma gäller äfven om en mängd till sin förekomst lik- 
nande växter, hvilka, slingrande från träd till träd, för- 
vandla urskogarne till ogenomträngliga flätverk. I vårt 
klimat ega vi blott i mossor och lafvar torftiga represen- 
tanter af dessa i varmare länder så yppigt utvecklade 
epiphyter. 
Huru märkliga dessa än äro, fördunklas de dock i 
åtskilliga afseenden af de egentliga parasiterna. Under 
det att de nyss nämnda epiphyterna visserligen från den 
växt, på hvilken de äro fästade, hemta en del af sin nä- 
ring, men blott ur hennes utdöda yttre delar (barken o. s. 
v.), insända deremot de verkliga parasiterna sina rötter in i 
sjelfva värdplantans inre och beröfva densamma en del af 
hennes egna näringssafter. Det egendomliga i deras upp- 
trädande och ofta äfven 1 deras yttre utseende gör, att 
