IgE 
koksalt o. s. v.) och om än bladen och växtens öfriga gröna 
delar i väsentlig mån bidraga till kolets och syrets upp- 
tagande (såsom vi framdeles skola finna), så upphemtas 
dock hufvudmassan af dessa näringsämnen genom rötterna. 
Den första frågan härvid blir då: i hvilket tillstånd 
måste de ämnen befinna sig, som af rötterna skola upp- 
tagas? För att fatta oss kort kunna vi säga, att endast 
flytande ämnen kunna genom rötterna uppsugas, under det 
att äfven de allra finaste pulverformiga kroppar, om röt- 
terna äro hela, ej kunna deri imtränga. Det är häraf äf- 
ven klart, hvilken vigtig röle vattnet för växternas näring 
måste spela, en röle så stor, att vi utan fara för synnerligt 
fel kunna påstå, att endast vatten och i vattnet lösta krop- 
par genom rötterna kunna komma växterna till godo. 
Härvid visar sig dock ett märkvärdigt förhållande. 
Tänka vi oss något ämne, t. ex. en vigtsdel socker, upp- 
löst 1 en lika stor vigtsdel vatten, så skulle man väl kunna 
förmoda, att ur denna sockerlösning skulle på samma gång 
af rötterna upptagas proportionsvis lika mycket socker och 
vatten. Så är emellertid ingalunda förhållandet. Vattnet upp- 
tages nemligen i betydligt större mängd och den qvarva- 
rande lösningen är derföre betydligt mera sockerhaltig än den 
ursprungliga, och likartadt är förhållandet med alla andra 
kroppar. Och ännu mer, om vi i samma vatten upplösa 
en mängd olika ämnen 1 lika stora qvantiteter, så skola 
vi finna, ej blott att dessa i betydligt olika proportion af 
rötterna utsupas, utan äfven att rötterna af en växtart 
upptaga mera af ett ämne, rötterna af en annan mera af 
ett annat 0. s. v. 
Detta förhållande, bekräftadt genom noggranna expe- 
rimenter, är ej utan sin stora vigt och betydelse. Härige- 
