112 
nom förklaras ej blott, huru bland växter, som växa i all- 
deles samma jordmån, sida vid sida, den ena kan inne- 
hålla en mängd kalk, den andra likaledes betydligt kisel 
0. 8. v., hvilka ämnen så godt som saknas hos den andra, 
utan härpå — jemte på det djup, hvartill rötterna i jorden 
nedtränga — beror hufvudsakligen en af hufvudfordrin- 
garne på det s. k. rationella landtbruket, nemligen vexel- 
bruket. Är det nemligen så, att några växter åt sig ur 
jorden utvälja ett ämne, men qvarlemna ett annat, hvilket 
deremot med begärlighet upphemtas af andra växtarter, så 
reducerar sig frågan ju blott dertill, att man bör söka 
odla kulturväxterna i en sådan ordningsföljd, att den efter- 
följande kan tillgodogöra sig hvad den föregående lemnat. 
I sammanhang härmed står frågan om "sympathi" och 
<antipathi'" mellan växter. Redan sedan lång tid tillbaka 
har man uppgifvit, att vissa växter särdeles väl trifvas i 
hvarandras sällskap, andra deremot tvärtom, och såsom 
förklaring af detta fenomen har man tillgripit det påstå- 
endet, att växternas rötter ej blott tjena till näringens upp- 
tagande, utan äfven till afsöndrande af ämnen, som inom 
växtorganismen blifvit förbrukade, samt att dessa sålunda 
afsöndrade ämnen än äro nyttiga, än skadliga för andra 
arter. Det skulle upptaga allt för lång tid att redogöra 
för de med anledning häraf gjorda experimenterna och 
uppställda theorierna; må det vara nog att antyda, att. 
man nu är ense om att förkasta hela denna uppgift om 
rötterna såsom afsöndrande organer. Det nämnda förhål- 
landet låter helt naturligt och lätt förklara sig derigenom, 
att de växter väl trifvas tillsammans ("hysa sympathi för 
hvarandra"), som ur jorden upphemta hufvudsakligen olika 
näringsämnen och sålunda ej, såsom man i hvardagsspråket 
