115 
utvecklingsserie. ÅA andra sidan har man genom blom- 
knopparnes bortplockande från ett-åriga växter förmått 
dessa att lefva till och med tjogtals år, men hafva de se- 
dan blott en enda gång kommit till blomning, så har hela 
växten bortdött. 
Af det nu antydda torde det vara lätt att inse, att 
om än det ej gifves någon sträng gräns mellan ett-, två- 
och mång-åriga växter, så är gränsen desto skarpare mellan 
dem, som blott en gång, och dem, som flera gånger fram- 
bringa blommor och frukt. Att till de senare höra ej 
blott träd och buskar, utan äfven alla de örter, hvilkas 
öfver jorden befintliga delar hvarje höst afvissna, men dock 
vid rotens öfversta topp ega knoppar, som det följande 
året utveckla nya stammar och blad, är lätt att inse, lik- 
som äfven att till de förra höra alla ett- och två-åriga 
örter. Tilläggas bör blott, att till denna senare afdelning 
höra äfven åtskilliga växter, som först efter flera års för- 
lopp blomma men sedan bortdö. Ett frappant exempel på 
en dylik växt bildar den mycket omtalade s. k. ”hundra- 
åriga aloén”, hvilken erhållit sitt namn deraf, att den i 
våra växthus behöfver en lång följd af år (för jemnhetens 
skull säger man hundra) — i sitt hemland blott 5 a 6 
— för att få kraft att utveckla sin af tusentals blommor 
prydda spira, men som sedan, utmattad af öfveransträng- 
ning, helt och hållet bortdör. 
Tiden tillåter oss ej längre att sysselsätta oss med 
växternas rötter, hvilka, ehuru dolda för blickarne och 
töga tillockande såsom ögonfägnad, dock i många afseen- 
den äro i hög grad intressanta. Vi öfvergå nu i stället 
till att taga växternas stammar i flygtigt betraktande. 
