116 
Den första tanke, som torde framställa sig, då wvi i 
vår erinring framkalla stamformerna hos olika växtarter, 
är den mångfald till rigtning, storlek, förgrening, konsi- 
stens 0. s. v., 1 hvilka detta organ uppträder. Man tänke 
sig blott våra resliga ekar och granar med sina af tusen- 
tals större och mindre grenar sammansatta krona och det 
enkla, anspråkslösa grästrået; man jemföre palmernas höga, 
smärta, upptill af blott ett knippe gigantiska blad krönta 
pelare och våra blåklockors eller smörblommors obetydliga 
stjelkar. Och dock — äfven i detta vid första anblicken 
orediga virrvarr af olika stamformer kan man med någon 
eftertanke lätt urskilja några få hufvudslag, af hvilka alla 
blott utgöra mer eller mindre afvikande modifikationer. 
Då jag nu yttrade, att några få hufvudslag af stam- 
mar finnas, så är jag temligen viss, att åtskilliga dervid 
tänka, att dessa äro träd-, busk- och ört-stammar, och så 
hafva äfven de äldre botanisterna förr indelat dem. Otill- 
förlitligheten af denna indelning är dock lätt att finna. 
Redan i det föregående har jag påpekat, att ricinolje- 
trädet hos oss blir en ett-årig ört — och hvilket bättre 
bevis kan man väl tänka sig mot antagandet af skarpa 
gränser mellan till och med ört- och träd-stammar? Och 
för att taga ett annat, rent svenskt exempel: hvem vet ej, 
att buskväxter stundom uppväxa till träd och tvärtom? 
Allmänt bekant är t. ex., att enbusken i närheten af tegel- 
bruk och andra ställen, der rök utvecklas, uppväxer till 
ett ganska stort, högstammigt träd, i stället för att vara 
en låg, krypande buske, och lika bekant torde det vara, 
att orsaken härtill är den, att röken dödar eller förjagar 
en liten insekt, hvilken annars genom att lägga sina ägg 
1 grenarnes spetsar hindrar dessas utveckling på höjden. 
