Fek 
Hafva vi förut funnit, att växternas stammar kunna 
antaga en stor mängd skepnader, huru mycket mera gäller 
ej detta om bladen? Nämna vi palmernas ända till 20 
fot långa, grenlika blad, granens nållika barr, pisangens 
ofantliga bladskifvor, de små fjällen på de unga potatis- 
knölarne, de gigantiska sköldarne hos Victoria regia, aka- 
siernas mångfaldigt förgrenade och sammansatta, hundlo- 
kans i otaliga små flikar sönderdelade, gräsens enkla, hel- 
bräddade blad, så hafva vi visserligen påpekat några sins- 
emellan ganska afvikande former, men ingalunda hvarken 
de mest utmärkta, ej heller på långt när alla de sinsemel- 
lan till storlek, antal, färg, form, läge, sammansättning o. 
s. v. olika slag, hvarmed växtrikets otaliga alster äro 
klädda. Ja, vi finna till och med hos en del — låt vara 
ett fåtal -— växter bladen så reducerade eller så absorbe- 
rade af den öfriga växtmassan, att man med fullt fog kan 
kalla dem bladlösa; andra växtens delar hafva då öfver- 
tagit bladens förrättningar och ofta nog till viss grad deras 
utseende. 
Söka vi nu någon enhet i all denna mångfald, torde 
det vara skäl att först efterse, huruvida hos alla dessa ota- 
liga bladslag några vissa yttre delar förefinnas. Det visar 
sig dock snart, att äfven i detta afseende en mängd varia- 
tioner och undantag förefinnas. Väl kan man säga, att 
växternas blad bestå af trenne olika delar, nemligen ne- 
derst en stjelken omfattande slida, der ofvanpå ett längre 
eller kortare skaft samt öfverst en mer eller mindre ut- 
bredd skifva; men långt ifrån att alla dessa delar alltid 
äro utvecklade, så saknas tvärtom hos flertalet arter den 
ena eller andra af dessa delar. Det är till och med stun- 
dom ej nog dermed, att blott tvenne af de nämnda de- 
