129 
med sin hornartade anknäbb och sina år-liknande sim- 
fötter paddlar kring i vattensamlingarne; åtskilliga fog- 
lar rufva ej sina ägg utan nedgräfva dem i högar af rutt- 
nande växtämnen, hvarest jäsningen framkallar en värme 
nog hög för att kläcka dem; svarta svanor simma på flo- 
derna — kort sagdt, är ej detta efter europeiska begrepp 
rent af den upp- och nedvända verlden? Skulle man ej 
i ett sådant land äfven vänta märkvärdiga företeelser bland 
växterna? Utan tvifvel — och en bland de många är just 
den, att hos en mängd träd- och buskartade acacier ej 
några bladskifvor, utan blott bladskaft utvecklas. 
Detta får man dock ej fatta så, som skulle på dessa 
träds grenar blott sitta långa smala skaft samt nämnda 
träd och buskar derigenom erhålla ett risigt, förhärjadt 
utseende. Så är ej förhållandet, utan dessa bladskaft ega 
tvärtom ett ganska bladlikt utseende; de äro utbredda, 
skiflikt utplattade, och säkerligen skulle man ej misstänka 
deras rätta natur, såvida ej nervförgreningen och framför 
allt den omständigheten, att arter finnas, hvilka på samma 
gren bära dylika enkla phyllodier och fullt utvecklade 
blad, liknande de i våra boningsrum odlade acaciernas, läte 
oss ana verkliga förhållandet. Härtill kommer dessutom, 
att dessa "”phyllodiers”, dessa utplattade bladskafts vidfäst- 
ning vid stammen är icke så litet afvikande från de van- 
liga bladens. Under det att dessa senare sitta med sina 
skifvor horizontalt, vågrätt på stammen, så sitta phyllodierna 
vertikalt, lodrätt — och ej underligt då, om i de af dessa 
träd bildade lunderna skuggan är ganska ringa, då ju sol- 
strålarne med lätthet kunna bana sig väg genom ett löf- 
verk, der hvarje särskildt blad ej vänder sin skifva, utan 
blott dennas kant mot solen. 
Bilder ur växtrverlden. 9 
